ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
19 березня 2020 року
м. Київ
 
справа № 303/4549/17
 
провадження № 61-10142св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І.,                 Русинчука М. М.,
 
учасники справи:
 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - підприємство об?єднання громадян «Мукачівське учбово-виробниче підприємство №1 Українського товариства сліпих»,
 
розглянувши в попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу  ОСОБА_2 на постанову апеляційного суду Закарпатської області від 18 грудня 2017 року в складі колегії суддів Мацунича М. В., Куштана Б. П., Джуги С. Д.,
 
ВСТАНОВИВ :
 
Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У 2017 році ОСОБА_2 звернулася в суд із позовом до підприємства об`єднання громадян «Мукачівське учбово-виробниче підприємство № 1 Українського товариства сліпих» (далі - ПОГ «Мукачівське УВП №1 УТОС») про визнання незаконним та скасування наказу від 19 липня 2017 року № 34/К про звільнення ОСОБА_2 , чергової по гуртожитку, із займаної посади у зв`язку зі скороченням штату на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України) та поновлення її на роботі на посаді, рівнозначній чергового по гуртожитку.
 
В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_2 вказує, що звільнення здійснене роботодавцем із грубим порушенням трудового законодавства, оскільки при звільненні їй не запропоновані інші посади на підприємстві, не зважаючи на те, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. 
 
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції
 
Заочним рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 26 вересня             2017 року даний позов задоволено, визнано незаконним наказ ПОГ «Мукачівське УВП №1 УТОС» від 19 липня 2017 року № 34/К про звільнення ОСОБА_2 з займаної посади чергової гуртожитку в зв`язку зі скороченням штату на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України та поновлено її на рівнозначній посаді.
 
Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі.
 
Суд першої інстанції виходив із того, що при звільненні ОСОБА_2 відповідач не дотримався вимог частини третьої статті 49-2 КЗпП України, оскільки не запропонував їй усі інші вакантні посади, які з`явилися на підприємстві протягом двохмісячного періоду з дня попередження про звільнення.
 
Короткий зміст судового рішення апеляційного суду 
 
Постановою апеляційного суду Закарпатської області від 18 грудня            2017 року апеляційну скаргу відповідача задоволено, рішення скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову. 
 
Апеляційний суд виходив із того, що роботодавець звільнив працівника з дотриманням установленого законом порядку, оскільки поперпедив її про можливе звільнення за два місяці та запропонував усі вакантні посади, які відповідають кваліфікації позивача, від яких вона відмовилася.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
18 січня 2018 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову апеляційного суду Закарпатської області від 18 грудня 2017 року.
 
Ухвалою Верховного Суду від 02 березня 2018 року відкрито касаційне провадження в даній справі.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
У касаційній скарзі позивач просить скасувати оскаржувану постанову апеляційного суду як таку, що прийнята з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Указує, що апеляційний суд безпідставно не врахував, що через два місяці після звільнення позивача роботодавець прийняв на роботу нових працівників на 0,5 ставки, а отже не запропонував їй усі наявні на момент звільнення вакантні посади.
 
Апеляційний суд скасував не оскаржуване рішення суду першої інстанції в даній справі від 26 вересня 2017 року, а рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 26 вересня 2013 року, що є порушенням норм процесуального права. 
 
Відзив на касаційну скаргу
 
Відзив на дану касаційну скаргу до Верховного Суду від інших учасників справи не надходив.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суди встановили, що  ОСОБА_2 працювала в ПОГ «Мукачівське УВП №1 УТОС» на посаді чергової гуртожитку.
 
Наказом директора ПОГ «Мукачівське УВП №1 УТОС» від 12 травня 2017 року № 23/К «Про проведення організаційно-штатних заходів по скороченню чисельності і штату працівників» виключено з 19 липня 2017 року зі штатного розпису наступні посади: завідувач бібліотеки - 1 штатна одиниця, охоронець - 4 штатні одиниці, прибиральник територій - 2 штатні одиниці, черговий по гуртожитку - 8 штатних одиниць, монтажник саніторано-технічного устаткування - 1 штатна одиниця.
 
12 травня 2017 року ОСОБА_2 попереджено про її можливе майбутнє звільнення в зв`язку зі скороченням чисельності працівників і запропоновано їй переведення на одну з вакантних у ПОГ «Мукачівське УВП №1 УТОС» посад, а саме: сторож, соціальний працівник, прибиральник службових приміщень та каштелян.
 
16 травня 2017 року ОСОБА_2 відмовилася від її переведення на запропоновані посади в зв`язку з незгодою з заробітною платою на цих посадах.
 
Наказом директора ПОГ «Мукачівське УВП №1 УТОС» від 19 липня 2017 року № 34/К ОСОБА_2 звільнена з посади чергової по гуртожитку в зв`язку зі скороченням штату на підставі пунтку 1 частини першої статті 40 КЗпП України.
 
Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Касаційна скарга подана до набрання чинності Закону України № 460-ІХ від 15 січня 2020 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», тому відповідно до пункту 2 прикінцевих та перехідних положень вищезазначеного закону розглядається у порядку, що діяв до набрання чинності цим законом.
 
Згідно з положеннями статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній до 08 лютого 2020 року) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
За результатами розгляду касаційної скарги колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
 
Оскаржувана постанова апеляційного суду відповідаєзазначеним вимогам закону.
 
Згідно з пунктом 1 частини першої, частиною другою статті 40 КЗпП Українитрудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Звільнення з передбаченої пунктом 1 частини першої статті цієї статті підстави допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. 
 
Про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації (стаття 49-2 КЗпП України).
 
Стаття 42 КЗпП України встановлює, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці, та містить перелік категорій працівників, які мають переваги в залишенні на роботі. 
 
Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників; чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника; які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, і про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації; чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.
 
Роботодавець вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Так як обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.
 
Право власника або уповноваженого ним органу визначати чисельність працівників і штатний розпис закріплено у статті 64 ГК України, згідно з якою підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.
 
При вирішенні трудового спору щодо поновлення на роботі працівника, звільненого у зв`язку зі скороченням чисельності штату працівників, суд зобов`язаний перевірити наявність підстав для звільнення та дотримання відповідачем порядку вивільнення працівника за ініціативою власника або уповноваженого ним органу. Суд не вирішує питання щодо доцільності змін в організації виробництва і праці та наступного скорочення штату працівників, так як вирішення вказаних питань належить до виключної компетенції роботодавця (власника або уповноваженого ним органу).
 
Аналогічна правова позиція щодо застосування норм матеріального права                в тотожних правовідносинах викладена в постанові Верховного Суду                 від 07 серпня 2019 року в справі № 367/3870/16-ц (провадження                                № 61-38248св18). 
 
Установивши, що ОСОБА_2 повідомлено про наступне вивільнення за два місяці та запропоновані наявні в установі вакантні посади, апеляційний суд зробив обґрунтований висновок, що при звільненні позивача в зв`язку зі скороченням штату працівників роботодавцем дотриманий установлений законодавством про працю порядок. 
 
Посилання позивача в касаційній скарзі на те, що через два місяці після її звільнення у вересні 2017 року відповідач прийняв на роботу нових працівників на 0,5 ставки, на правильність висновку апеляційного суду не впливають і не мають значення для вирішення даної справи по суті, оскільки стосуються періоду після звільнення позивача. 
 
На обставини наявності вакантних посад, які не були їй запропоновані при звільненні, позивач не посилається.
 
Аргумент касаційної скарги про те, що в резолютивній частині рішення апеляційного суду зазначена неправильна дата рішення суду першої інстанції, а саме «26 вересня 2013 року» замість «26 вересня 2017 року» підлягає відхиленню, оскільки ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 12 березня 2020 року вказана описка виправлена. 
 
Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки встановлених судами обставин і незгоди з оскаржуваним судовим рішенням, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться за межами повноважень касаційного суду. 
 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
 
У контексті вказаної практики Верховний Суд уважає наведене обґрунтування цієї постанови достатнім. 
 
Ураховуючи вказане, колегія суддів дійшла висновку про наявність передбачених частиною третьою статті 401 ЦПК України підстав для залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваної постанови апеляційного суду - без змін.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ :
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Постанову апеляційного суду Закарпатської області від 18 грудня 2017 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                    Н. О. Антоненко
 
                                                                                                                В. І. Журавель
 
                                                                                                                М. М. Русинчук