Постанова
Іменем  України
 
03 червня 2020 року
м. Київ
 
справа № 766/9652/17
 
провадження № 61-27383 св 18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,                     Луспеника Д. Д.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
представник позивача - ОСОБА_2 ,
відповідач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника  ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 07 листопада 2017 року у складі судді Прохоренко В. В. та постанову апеляційного суду Херсонської області                   від 20 березня 2018 року у складі колегії суддів: Кутурланової О. В.,               Майданіка В. В., Орловської Н. В.,
ВСТАНОВИВ:
1.                 Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У червні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») про витребування майна із чужого незаконного володіння.
Позовна заява мотивована тим, що 11 квітня 2008 року між                                  ПАТ КБ «ПриватБанк» та його братом - ОСОБА_3 - укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 117 300 грн, терміном до 14 квітня 2018 року. 
11 квітня 2008 року на забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між банком та ОСОБА_3 укладено іпотечний договір, за умовами якого іпотекодавець передав банку в іпотеку житловий будинок АДРЕСА_1 . У зв`язку з економічною кризою його брат - ОСОБА_3 втратив стабільний дохід,           що унеможливило сплату кредитної заборгованості.  
З метою недопущення звернення стягнення на предмет іпотеки вищевказаний житловий будинок він передав банку вантажний автомобіль «КАМАЗ 5511», 1983 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , для подальшої його реалізації та спрямування коштів на погашення боргу за кредитом. Вищевказаний автомобіль відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу           від 11 липня 2007 року серія НОМЕР_2 належить ОСОБА_4 , яка на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 12 лютого 2015 року уповноважила його на розпорядження цим транспортним засобом.
У липні 2016 року він дізнався про виселення брата - ОСОБА_3 із зазначеного вище житлового будинку, а також про те, що переданий ним банку автомобіль для погашення його кредитної заборгованості не реалізовано,                він перебуває на штрафному майданчику у неробочому стані, частково розукомплектований.
На підставі нотаріально посвідченої довіреності від власника він має право користування спірним автомобілем, а, отже, є належним володільцем                            і користувачем цього транспортного засобу, проте на його звернення банк              у добровільному порядку повернути автомобіль відмовляється, чим порушує його права. 
З урахуванням викладеного ОСОБА_1 просив суд витребувати                    із чужого незаконного володіння ПАТ КБ «Приватбанк» вантажний автомобіль «КАМАЗ 5511», 1983 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , на його користь. Також просив витребувати із чужого незаконного володіння                                      ПАТ КБ «Приватбанк» номерний знак НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу від 11 липня 2007 року серія НОМЕР_2 , комплект ключів від автомобіля на його користь.
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції 
Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 07 листопада 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що згідно з актом приймання-передачі від 19 липня 2013 року ОСОБА_3 , від імені якого діяв ОСОБА_1 , передав заставний автомобіль, а ПАТ КБ «Приватбанк» прийняло транспортний засіб «КАМАЗ 5511», 1983 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , заставодавцем автомобіля є його власник - ОСОБА_4 .
Позивач, посилаючись на те, що саме він є законним володільцем спірного автомобіля, не надав належних та допустимих доказів на підтвердження належності йому транспортного засобу, довіреність на право користування та розпорядження автомобілем видана ОСОБА_4 , на ім`я у тому числі ОСОБА_1 лише після його передачі банку на підставі вказаного акту від 13 липня 2013 року. Крім того, видача довіреності на право користування та розпоряджання транспортним засобом не є договором купівлі-продажу автомобіля та не свідчить про набуття позивачем права власності на нього, а тому у ОСОБА_1 відсутнє право на витребування вказаного автомобіля.
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
Постановою апеляційного суду Херсонської області від 20 березня 2018 року апеляційна скарга представника  ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишена беззадоволення, рішення суду першої інстанції залишено без змін. 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що позивачем відповідними доказами не підтверджено належності йому спірного транспортного засобу, оригінал довіреності на право розпорядження автомобілем не надано, тому правові підстави для його витребування із чужого незаконного володіння банку відсутні.  
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
У касаційній скарзі представник  ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга мотивована тим, що позивач є законним володільцем та розпорядником транспортного засобу «КАМАЗ 5511», 1983 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , на підставі нотаріально посвідченої довіреності  від 12 лютого 2015 року, тому має право на його витребування із чужого незаконного володіння банку. Судами не з`ясовано, на якій правовій підставі спірний автомобіль знаходиться у відповідача. 
Відзив на касаційну скаргу не надійшов.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду                    від 25 травня 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу № 766/9652/17 з Херсонського міського суду Херсонської області. 
У червні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями                 від 16 квітня 2020 року справу передано судді-доповідачеві. 
2.                 Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України (тут і далі в редакції до наведених змін) під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Правове регулювання відносин, пов`язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200, та Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року № 1388, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів.  
Оформлення договорів купівлі-продажу транспортних засобів може проводитися в територіальному органі з надання сервісних послуг Міністерства внутрішніх справ України. 
Під час продажу транспортних засобів, що перебувають (перебували) на обліку в уповноваженому органі Міністерства внутрішніх справ України або Держсільгоспінспекції, покупцеві територіальним органом з надання сервісних послуг Міністерства внутрішніх справ України видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) або Держсільгоспінспекцією - свідоцтво про реєстрацію машини з відміткою про зняття машин (тракторів, самохідних шасі, самохідних сільськогосподарських, дорожньо-будівельних і меліоративних машин, сільськогосподарської техніки, інших механізмів) з обліку чи акт технічного стану. 
У разі зняття з обліку транспортного засобу покупцеві видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) та копія реєстраційної картки, що додається до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на пластиковій основі.
Отже, продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт).
Сутність та правова природа загальноцивільного представництва регулюються положеннями глави 17 ЦК України.
Відповідно до частини третьої статті 244 ЦК України довіреність - це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.
Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (частина перша статті 237 ЦК України).
Таким чином, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами.
Договір купівлі-продажу - це угода, за якою продавець (одна сторона) зобов`язується передати майно у власність покупцеві (другій стороні), а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).
Тлумачення зазначених норм матеріального права свідчить про те, що видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала.
Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-688 цс 15.
Суди, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить            правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, дійшли обґрунтованого висновку про те, що відповідно до акту приймання-передачі від 19 липня 2013 року ОСОБА_3 , від імені якого діяв ОСОБА_1 , передав заставний автомобіль, а ПАТ КБ «Приватбанк» прийняло транспортний засіб «КАМАЗ 5511», 1983 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , заставодавцем автомобіля є його власник - ОСОБА_4 , що спростовує доводи касаційної скарги у відповідній частині. 
Ураховуючи викладене, суди дійшли вірного висновку про те, що посилання ОСОБА_1 на те, що саме він є законним володільцем спірного автомобіля є безпідставними, оскільки останній належних та допустимих доказів на підтвердження цих обставин не надав. Видача позивачу довіреності на право користування та розпоряджання транспортним засобом не                             є договором купівлі-продажу автомобіля та не свідчить про набуття ним права власності на нього, унаслідок чого відсутні правові підстави для витребування вказаного автомобіля, що спростовує доводи касаційної скарги у цій частині.
Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства. 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу представника  ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.
Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 07 листопада 2017 року та постанову апеляційного суду Херсонської області від 20 березня 2018 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                           Б. І. Гулько
 
                                                                                                                        Р. А. Лідовець
 
Д. Д. Луспеник