ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/4925/16-ц  Номер провадження 22-ц/814/1127/20	Головуючий у 1-й інстанції Турченко Т.В.  Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 червня 2020 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого (судді-доповідача): Карпушина Г.Л., суддів: Панченка О.О., Пікуль В.П., при секретарі судового засідання: Ряднині І.В., -
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 в інтересах якого апеляційну скаргу подано його представником - адвокатом Омелай Наталією Михайлівною на рішення Київського районного суду м. Полтави від 21 лютого 2020 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання з урахуванням встановленого індексу інфляції та 3% річних від простроченої суми та стягнення моральної шкоди, - 
В С Т А Н О В И В :
У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом до ОСОБА_2 , в якому прохав стягнути з ОСОБА_2 на свою користь заборгованість за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання та моральну шкоду, а саме: 35048,04 грн – індекс інфляції; 75666,00 грн – 3% річних від простроченої суми за період з 23 лютого 2013 року по 21 липня 2016 року включно; 50 000 грн. моральної шкоди. Вирішити питання щодо розподілу судових витат, та витрат на правову допомогу.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 23 жовтня 2012 року Лохвицьким районним судом Полтавської області винесено рішення про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошової суми за борговими розписками у розмірі 92585,37 доларів США, що еквівалентно 740034,00 грн та судовий збір – 3306 грн. Вказував, що рішення суду від 23.10.2012 року не виконане, а тому позивач просив стягнути з відповідача на його користь три відсотка річних від простроченої суми та індекс інфляції. У встановлений строк відповідач взяті на себе боргові зобов`язання не виконав, отже у зв`язку з цим позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав, а також просив стягнути моральну шкоду.
Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 21 лютого 2020 року в задоволенні позовуОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання з урахуванням встановленого індексу інфляції та 3% річних від простроченої суми та стягнення моральної шкоди – відмовлено.
З вказаним рішенням суду не погодився  ОСОБА_1 в інтересах якого апеляційну скаргу подано його представником - адвокатом Омелай Наталією Михайлівною, та оскаржив його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзіпосилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, прохає скасувати рішення Київського районного суду м. Полтави від 21 лютого 2020 року та постановити рішення яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі.
Свою скаргу мотивує тим, що заочним рішенням Київського районного суду м. Полтави від 30.11.2016 року задоволено позовну заяву ОСОБА_1 , якою стягнуто з ОСОБА_2 на його користь заборгованість за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання з урахуванням встановленого індексу інфляції 35048 грн. 04 коп. та 3% річних від простроченої суми у розмірі 75666 грн. 00 коп., а всього 110714 грн. 04 коп. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 2000 грн та судовий збір у розмірі 1607 грн.15 коп.Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 877 грн. 99 коп. Однак, ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 28.01.2020 року (яка, не підлягає окарженню окремо від рішення суду) за заявою відповідача ОСОБА_2 скасовано заочне рішення Київського районного суду м. Полтави від 30.11.2016 року. Апелянт вважає, що вказана ухвала суду є незаконною та необгрунтованою, оскільки позивач та його представник не були належним чином повідомленими про її розгляд. Вказує, що суд позбавив позивача та його представника можливості надати докази по справі та заперечення на заяву про перегляд заочного рішення, заявити клопотання про застосування процесуальних строків звернення до суду. Тому вважає, що рішення Київського районного суду м. Полтави від 21.02.2020 року є необгрунтованим, невмотивованим та винесеним без достатньої правової бази та посиланнями тільки на доводи Відповідача по справі. Крім того, вказує, що докази, які суд поклав в основу свого рішення відносно пропущеного строку звернення до суду із позовними вимогами є необгрунтованими та невмотивованими, оскільки ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою про стягнення заборгованості за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання 07.09.2016 року. При цьому вказував, що його права порушені за період із 23.02.2013 року по 23.02.2016 рік (тобто, з моменту коли рішення набрало законної сили та не виконувалося боржником, і до моменту звернення із позовною заявою про несвоєчасне виконання грошового зобов`язання).
Відзив на апеляційну скаргу від відповідача до суду апеляційної інстанції не надходив.
Судове засідання в суді апеляційної інстанції проводилося в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи. На момент розгляду справи були присутні представники сторін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що з`явилися, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів, приходить до висновку, що апеляційна скаргапідлягає до часткового задоволення з наступних підстав.
У відповідності з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. 
Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України, за результатами розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно п.п.3, 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що 23 жовтня 2012 року Лохвицьким районним судом Полтавської області винесено рішення про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошової суми за борговими розписками у розмірі 92585,37 доларів США, що еквівалентно 740 034,00 грн. та судовий збір 3306 грн.
14.04.2014 року державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі виконавчого листа № 2/1617/425/2012 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошової суми позики за борговими розписками в розмірі 92585,37 доларів США, що еквівалентно 740034,00 грн. 
12.07.2016 року ухвалою Лохвицького районного суду Полтавської області визнано неправомірною бездіяльність державного виконавця.
Рішення суду від 23.10.2012 року не виконане.
Заочним рішенням Київського районного суду м. Полтави від 30.11.2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання з урахуванням встановленого індексу інфляції у розмірі 35048 грн 04 коп. та 3% річних від простроченої суми у розмірі 75666 грн 00 коп, а всього 110714 грн 04 коп. (сто десять тисячсімсотчотирнадцятьгривень 04 коп.). Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 2 000 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1607 грн. 15 коп. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 877 грн. 99 коп. Роз`яснено порядок оскарження заочного рішення.
26.12.2019 року ОСОБА_2 звернувся до Київського районного суду м. Полтави з заявою про скасування заочного рішення.
Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 28 січня 2020 року заяву ОСОБА_2 задоволено. Скасовано заочне рішення Київського районного суду м. Полтави від 30.11.2016 року. Справу призначено до розгляду в загальному порядку на 21 лютого 2020 року.
Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач звернувся до суду з вказаним позовом до суду 07.09.2016 року, тобто поза межами строку позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем, що є підставою для відмови у позові.
Проте, з таким висновком суду колегія суддів не може погодитися виходячи з наступних підстав.
Згідно ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 ЦК України).
Згідно ст.599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.
Згідно ч.1 ст. 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3% річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.
Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У пункті 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц зроблено висновок, що у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі №916/190/18 (провадження № 12-302гс18) висловлена позиція про те, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. 
Таким чином, враховуючи, що рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 23.10.2012 року про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 щодо зобов`язання відповідача ОСОБА_2 сплатити грошову суму за борговими розписками до моменту подачі позовної заяви 07.09.2016 року не виконано, а тому триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання.
Відтак позивач має право на отримання сум, передбачених ст.625 ЦК України.

Разом з тим, главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.
Статтею 257 ЦК України встановлений трирічний строк позовної давності, який застосовується до всіх правовідносин, за винятком тих, для яких законом встановлені інші, більш короткі або більш тривалі строки.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. 267 ЦК України).
Порядок відліку позовної давності наведено у ст. 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 08 листопада 2019 року по справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19) зазначила, що помилковим є висновок колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду про те, що перебіг позовної давності щодо вимог про стягнення коштів, передбачених ст. 625 ЦК України, спливає через три роки після дати набрання законної сили судовим рішенням про стягнення кредитної заборгованості.
При цьому, Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст.625ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.
У цій справі ОСОБА_1 звернувся до суду 07.09.2016 року, а тому позивач має право на стягнення 3% річних та інфляційних витрат за період з 07.09.2013 року по 07.09.2016 року у загальному розмірі 63866,53 грн, а саме за три роки, які передували зверненню до суду.
Отже, висновок суду першої інстанції щодо способу застосування до вказаних правовідносин строку позовної давності є помилковими та не ґрунтуютьсяна вимогах закону та обставинах справи.
Крім того, звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач просив стягнути з відповідача моральну шкоду внаслідок невиконання судового рішення та затримку у виплаті боргу у зв`язку з тим, що позивач переніс душевні страждення, стреси та неможливість утримувати повноцінно свою родину та надавати медичний догляд своїй матері. 

Загальні положення про відшкодування моральної шкоди закріплені в статтях 23, 1167 ЦК. Пункт 2 Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із змінами, внесеними згідно з постановами Пленуму від 25 травня 2001 р. № 5, від 27 лютого 2009 року № 1) містить роз`яснення, згідно яких спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, коли право на відшкодування моральної шкоди безпосередньо передбачене нормами Конституції України або випливає з її положень, або закріплене законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди.
Положення норм закону, якими врегульовано правовідносини щодо договірних зобов`язань за договором позики, які б давали право одній із сторін договору на відшкодування моральної шкоди не передбачені.
На підставі викладеного, апеляційний суд вважає вимоги позивача в цій частині задоволенню не підлягають.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, скасування рішення Київського районного суду м. Полтави від 21 лютого 2020 року, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України  судовий збір, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч.13 ст.141 ЦПК України). При подачі позову позивачем було сплачено 1607,15 грн. судового збору, а при подачі апеляційної скарги 2434,81 грн. Оскільки даною постановою позов задоволено частково та визначено до стягнення лише суму заборгованості у розмірі 98914,57 грн, то вимоги ОСОБА_1 задоволено на 70%. Відтак, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути суму понесених ним судових витрат у розмірі частки задоволених позовних вимог, що становить 2841,30 грн.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 382-384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в інтересах якого апеляційну скаргу подано його представником - адвокатом Омелай Наталією Михайлівною – задовольнити частково.
Рішення Київського районного суду м. Полтави від 21 лютого 2020 року – скасувати.
Постановити нове рішення, яким позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання з урахуванням встановленого індексу інфляції та 3% річних від простроченої суми та стягнення моральної шкоди – задовольнити частково.
Стягнутиз ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання,а саме: 35048,04 грн – індекс інфляції; 63866,53 грн – 3% річних від простроченої суми за періодз 07 вересня 2013 року по 07 вересня 2016включно.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по оплаті судового збору в розмірі 2841,30 грн.
В іншій частині позовних вимог – відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено 10 червня 2020 року.

Головуючий суддя : __________________ Г.Л. Карпушин

Судді: _______________ О.О. Панченко _______________ В.П. Пікуль