Дата документу 06.03.2020 Справа № 334/1181/16-ц

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
     Єдиний унікальний №334/1181/16               Головуючий у 1 інстанції Гнатюк О.М.
Провадження № 22-ц/807/914/20 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
06 березня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.
суддів: Бєлки В.Ю.,
Кухаря С.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" на рішення  Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 26 листопада 2019 року у справі за позовом  Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічним позовом  ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про підтвердження нікчемності Договору про надання банківських послуг, -

В С Т А Н О В И ЛА:

У лютому 2016 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
В позові зазначено, що відповідно до договору б/н від 06 вересня 2010 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 1500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.
Щодо зміни кредитного ліміту Банк керується п. 2.1.1.2.3, п. 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг, де зазначено, що Клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку, і Клієнт дає право Банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт.
Підписання даного Договору є прямою і безумовною згодою Позичальника щодо прийняття будь-якого розміру Кредитного ліміту, встановленого Банком, відповідно до п. 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг.
Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою», затверджених наказом №СП-2010-256 від 06.03.2010 року та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві.
При укладанні Договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України. Згідно цієї статті ЦК договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконав, та станом на 31 грудня 2015 року має заборгованість - 12330,90 грн., яка складається з наступного: 952,53 грн. - заборгованість за кредитом; 7514,99 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 2800,00 грн. - заборгованість за пенею та комісією; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина) та 563,38 грн. - штраф (процентна складова).
Посилаючись на вищевказане, просило суд стягнути з ОСОБА_1 на користь Банку заборгованість у розмірі 12 330,90 грн. та понесені судові витрати.
У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зустрічною позовною заявою до АТ КБ «Приватбанк» про підтвердження нікчемності Договору про надання банківським послуг разом з заявою про застосування позовної давності до договору про надання банківських послуг.
В зустрічному позові зазначав, що Банком було порушено ряд вимог, а саме 06 вересня 2010 року ОСОБА_1 звернувся до банку для отримання картки, на яку буде перераховуватися стипендія, та замовив дві дебетові картки, зазначивши у графі «соціальний статус» - студент ЗПБЛ №1. 
На момент заповнення анкети позивач за зустрічним позовом не мав повної цивільної дієздатності, оскільки йому було 17 років, а отже як неповнолітня особа мав право самостійно розпоряджатися своїм заробітком, стипендією або іншими доходами і самостійно укладати договір банківського вкладу (рахунку) та розпоряджатися вкладом, внесеним ним на своє ім`я. 
Отже, підписуючи анкету, ОСОБА_1 дав згоду на приєднання до прав і обов`язків розділу 2.5. «Умов використання клієнтами-фізичними особами дебетових карток ПАТ КБ «Приватбанк», а не до всіх пунктів «Умови та Правил надання банківських послуг». Отже, відповідач, знаючи про вік позивача, не виключив пункти «Умов та Правил надання банківських послуг», які є нікчемними для неповнолітньої особи, а саме п.п. 2.5.5.1 - 2.5.5.17 щодо овердрафту, який є формою кредитування та п.п. 2.5.7.1 - 2.5.7.12 щодо встановлення кредитного ліміту.
За час дії нікчемного договору за період з 24.05.2012 року по 20.04.2018 року на основну картку № НОМЕР_1 було перераховано 21783,90 грн., з яких видано ОСОБА_1 1601,63 грн. згідно розрахунку/виписки, а отже банк повинен повернути позивачу за первісним позовом суму у розмірі 20 182,27 грн. 
Наголошує, що згідно анкети навпроти графи «Платіжна картка «Універсальна» позначка на її надання не стоїть, сума бажаного кредитного ліміту не зазначена.
Просив суд підтвердити нікчемність договору від 06.09.2010 року між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 та застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину до підписаного договору від 06.09.2010 між сторонами по справі та зобов`язати повернути суму у розмірі 20 182 грн. 27 коп., які були зараховані Банком на його основну картку № НОМЕР_1 .
Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 26 листопада 2019 року у задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом неповно з`ясовані всі обставини справи, та посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» та ухвалити в цій частині нове рішення, яким вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задовольнити в повному обсязі. В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.
Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.
Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:
1) керує ходом судового процесу;
2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;
3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;
4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;
5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.
З огляду на те, що рішення суду оскаржено лише в частині відмови в задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості, тому рішення суду переглядається лише в цій частині.
В іншій частині рішення суду не оскаржено.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив з того, надані виписки з рахунків ОСОБА_1 дії по картці № НОМЕР_2 датуються з 17.10.2015 року по 20.04.2018 року, з початковим залишком після операції 708,78 грн., поява якого не підтверджується жодним доказом, та по картці № НОМЕР_1 з 24.05.2012 року по 31.07.2018 року, без зазначення чи відбувались дії з дати укладання договору, а саме з 06.09.2010 року, по 24.05.2012 року, що дає підстави для сумніву у належності і допустимості доказів щодо розрахунку суми заборгованості.
Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що згідно анкети-заяви щодо приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку № б/н від 06 вересня 2010 року, відповідач за первісним позовом ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який на момент підписання заяви був 17-річним студентом ЗПБЛ №1, ознайомившись з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами ПриватБанка забажав оформити на своє ім`я заробітну картку та сберкнижку (депозит) без зазначення бажаного кредитного ліміту за платіжною карткою «Універсальна»/ Gold.
З копії заяви ОСОБА_1 від 06.09.2010 року вбачається, що останній своїм підписом надав свою згоду, що підписана ним заява разом з Умовами надання банківських послуг і Тарифами складає між ним та банком договір про надання банківських послуг.
Згідно розрахунку заборгованості станом на 31.12.2015 року заборгованість становить у загальному розмірі 12330,90 грн., яка складається з наступного: 952,53 грн. - заборгованість за кредитом; 7514,99 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 2800,00 грн. - заборгованість за пенею та комісією; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина) та 563,38 грн. - штраф (процентна складова).
Відповідно до повідомлення АТ КБ «Приватбанк» від 13.08.2018 року за № 30.1.0.0/2-20160311/949, ОСОБА_1 згідно кредитного договору № б/н від 06.09.2010 року отримано наступні картки» № НОМЕР_1 з терміном дії картки до останнього дня 03.2016 року, № НОМЕР_2 з терміном дії картки до останнього дня 03.2016 року.
Положеннями статей 526, 527, 530 Цивільного Кодексу України визначено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та цивільного законодавства.
Згідно ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до п.1.ст. 1054 Цивільного Кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
За приписами ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно ст. 639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами.
Статтею 1048 Цивільного Кодексу України визначено, що розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.
ОСОБА_3 підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua, складає між ним та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві.
Укладаючи договір сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, відповідно до норм якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Згідно ч.4 ст.203 ЦК правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За приписами ч. 2 ст. 203 ЦК України, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.
Статтею 34 ЦК України встановлено, що повну цивільну дієздатність фізична особа досягає 18 років.
Положеннями статті 31 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років (малолітня особа), має право: 1) самостійно вчиняти дрібні побутові правочини. Правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість; 2) здійснювати особисті немайнові права на результати інтелектуальної, творчої діяльності, що охороняються законом. Малолітня особа не несе відповідальності за завдану нею шкоду.
Відповідно до ст. 32 ЦК України фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (неповнолітня особа) має право: 1) самостійно розпоряджатися своїм заробітком, стипендією або іншими доходами; 2) самостійно здійснювати права на результати інтелектуальної, творчої діяльності, що охороняються законом; 3) бути учасником (засновником) юридичних осіб, якщо це не заборонено законом або установчими документами юридичної особи; 4) самостійно укладати договір банківського вкладу (рахунку) та розпоряджатися вкладом, внесеним нею на своє ім`я (грошовими коштами на рахунку). Неповнолітня особа вчиняє інші правочини за згодою батьків (усиновлювачів) або піклувальників. На вчинення неповнолітньою особою правочину щодо транспортних засобів або нерухомого майна повинна бути письмова нотаріально посвідчена згода батьків (усиновлювачів) або піклувальника і дозвіл органу опіки та піклування. Неповнолітня особа може розпоряджатися грошовими коштами, що внесені повністю або частково іншими особами у фінансову установу на її ім`я, за згодою органу опіки та піклування та батьків (усиновлювачів) або піклувальника. Згода на вчинення неповнолітньою особою правочину має бути одержана від батьків (усиновлювачів) або піклувальника та органу опіки та піклування відповідно до закону.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що неповнолітня особа особисто несе відповідальність за порушення договору, укладеного нею самостійно відповідно до закону. Неповнолітня особа особисто несе відповідальність за порушення договору, укладеного за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальника. Якщо у неповнолітньої особи недостатньо майна для відшкодування збитків, додаткову відповідальність несуть її батьки (усиновлювачі) або піклувальник. Неповнолітня особа несе відповідальність за шкоду, завдану нею іншій особі, відповідно до статті 1179 цього Кодексу.
За приписами ч.ч. 1, 2 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти; до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено параграфом 2 і не випливає із суті кредитного договору.
Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що характер кредитних правовідносин, які є досить складними і передбачають обов`язок позичальника регулярно в обов`язковому порядку вносити кошти на погашення кредиту, сплати відсотків та комісії, матеріальну відповідальність за порушення строків грошових платежів, незважаючи на порівняно незначний розмір кредиту не дає підстав віднести кредитний договір до дрібних побутових правочинів, а тому відповідно до вимог закону у разі, коли позичальником є неповнолітня фізична особа, кредитний договір з нею може бути укладений лише за згодою її батьків (усиновлювачів) або піклувальників.
Крім того, колегія суддів звертає увагу скаржника на те, що позивачем не надано доказів на підтвердження згоди батьків відповідача на укладення кредитного договору від 06.09.2010 року.
З огляду на вищевикладене, посилання скаржника в апеляційній скарзі на положення п. 4 ч.1 ст. 32 ЦК України, яким передбачено укладання неповнолітньою особою договору банківського вкладу та розпорядження коштами, які знаходяться на вкладному рахунку, є безпідставними, оскільки нормами цієї статті визначено неповну цивільну дієздатність осіб від 14 до 18 років, обсяг якої дає право цим особам розпоряджатися своїм заробітком, відкривати вкладні рахунки, накопичувати кошти, тобто вчиняти дії, які позитивно впливатимуть на розвиток фізичної особи та її самостійності, а не право на укладання кредитних договорів. При цьому, за наявності достатніх підстав, суд за заявою батьків (усиновлювачів), піклувальника, органу опіки та піклування може обмежити право неповнолітньої особи самостійно розпоряджатися своїм заробітком, стипендією чи іншими доходами або позбавити її цього права.
Судом першої інстанції вірно встанволено, що анкета-заява від 06.09.2010 року, яка є складовою кредитного договору, не містить відомостей про те, що ПАТ «ПриватБанк» надав послуги ОСОБА_1 з оформлення катки «Універсальна». 
Крім того, у вказаній заяві не зазначений встановлений кредитний ліміт, що є однією з обов`язкових умов при наданні кредитних коштів.
Разом з тим, надані виписки з рахунків ОСОБА_1 дії по картці № НОМЕР_2 датуються з 17.10.2015 року по 20.04.2018 року, з початковим залишком після операції 708,78 грн., поява якого не підтверджується жодним доказом, та по картці № НОМЕР_1 з 24.05.2012 року по 31.07.2018 року, без зазначення чи відбувались дії з дати укладання договору, а саме з 06.09.2010 року, по 24.05.2012 року, що дає підстави для сумніву у належності і допустимості доказів щодо розрахунку суми заборгованості.
Враховуючи вищевикладене, є безпідставним твердження скаржника щодо зміни кредитного ліміту з нульового значення до 1500 грн. за заявою ОСОБА_1 та початок використання ним кредитної картки № НОМЕР_1 з 24.05.2012 року після досягнення свого повноліття, як відповідної особливості початку перебігу лише із цього часу його відповідальності перед позивачем, оскільки незалежно від часу надання банком кредитних коштів за даним договором, підставою відповідальності за ним є передусім умови письмового правочину, дійсність яких можлива лише від самого початку дії договору, а не внаслідок додержання певної умови, жодної із яких сторонами додатково не передбачено.
Крім того, Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06.03.2010 року, не підписані відповідачем. 
Дана обставина дає підставу для сумніву у належності і допустимості доказів того, що саме ці Умови та правила надання банківських послуг були складовою частиною укладеного між сторонами договору, відповідач їх підписував, відповідно до чого позивач не може посилатися на них під час обґрунтування своїх вимог.
Аналогічна позиція міститься в правовій позиції Верховного Суду України у постанові 6-2320цс16 від 22.03.2017 року, згідно якої суд не має можливості встановити наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що Умови, які не містять підпису відповідача, є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці Умови мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника, та відповідно, чи брав на себе зобов`язання відповідач зі сплати винагороди та неустойки в разі порушення зобов`язання з повернення кредиту, чи в межах позовної давності позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Окрім того, колегія суддів не бере до уваги довід скаржника про погодження відповідачем умов кредитування, оскільки з матеріалів справи вбачається, що відповідач підписав Довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна». Разом з тим, умови, на які посилається позивач, як на частину кредитного договору мають назву «Умови та правила надання банківських послуг», у зв`язку з чим колегія суддів не має можливості встановити щодо яких Умов було видано підписану відповідачем Довідку.
Окрім того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що Умови та правила надання банківських послуг мають мінливий характер, а тому їх редакцію, надану позивачем, не можна вважати частиною спірного кредитного договору.
Інші докази та обставини, на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.
Викладені у рішенні висновки відповідають обставинам справи та долученим до справи доказам. Норми матеріального й процесуального права судом першої інстанції застосовано правильно.
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права. 
На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права. 
Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.
З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позову.
На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.
Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 26 листопада 2019 року у цій справі залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 06 березня 2020 року.

Головуючий

Судді: