ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/235/20 Справа № 199/4662/17 	  	Суддя у 1-й інстанції - Руденко В. В. Доповідач- Макаров М. О.	

Категорія 27  

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2020 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого – судді Макарова М.О.         
суддів – Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.
при секретарі – Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 — ОСОБА_2 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 березня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики та 3 % річних за прострочення грошового зобов`язання, -
В С Т А Н О В И Л А : 

У липні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики та 3 % річних за прострочення грошового зобов`язання.
Позовні вимоги ОСОБА_3 мотивовані тим, що 09 липня 2013 року між сторонами по справі було укладено договір позики, на підставі якого позикодавець передав, а позичальник прийняв грошові кошти у розмірі 130000,00 доларів США. Строк користування грошовими коштами, отриманими в позику, становив один рік, тобто до 09 липня 2014 року. Договірні зобов`язання відповідач не виконав. Враховуючи зміну офіційного курсу станом на 12 лютого 2019 року в розмірі 27,05 грн. за 1 долар США сума боргу становить 3516500,00 грн.. 
Позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь 3516500,00 грн.. суму боргу за договором позики, 485277,00 грн. – 3% річних та судові витрати по справі. 
Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 березня 2019 року задоволено частково позовні вимоги   ОСОБА_3  та стягнуто на його користь з  ОСОБА_1   заборгованість за договором позики від 09 липня 2013 року в розмірі 3516500 грн., 3% річних за період з 10 липня 2014 року по 12 лютого 2019 року включно за прострочення грошового зобов`язання в розмірі 484988 грн., а також судові витрати по справі, що складаються з судового збору в розмірі 9605 грн., а всього 4011093,00 грн..
Рішення суду мотивоване тим, що відповідач не виконав належним чином свої зобов`язання, грошові кошти не повернув, в зв`язку з чим, станом на 12 лютого 2019 року заборгованість відповідача перед позивачем становить 130000 доларів США, яка відповідно до офіційного курсу гривні по відношенню до долару США становить 3516500,00 грн., які підлягають стягненню на користь позивача. При цьому, задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 3% річних, суд першої інстанції виходив з того, що відповідальність боржника за прострочення грошового зобов`язання згідно вимог ст.ст. 253-255 ЦК України наступає з наступного дня після відповідної календарної дати виконання зобов`язання, тобто з 10 липня 2014 року. А тому, з відповідача підлягає стягненню 3% річних, які починають розраховуватись з 10 липня 2014 року та становлять 484988,00 грн..
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 — ОСОБА_2 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що ОСОБА_1 заперечує факт написання тексту розписки, що є предметом доказування у цій справі. 
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін, з наступних підстав.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з факту неналежного виконання відповідачем грошових зобов`язань за договором позики, в зв`язку з чим, станом на 12 лютого 2019 року заборгованість відповідача перед позивачем становить 130000 доларів США, яка відповідно до офіційного курсу гривні по відношенню до долару США становить 3516500,00 грн., та яка підлягає стягненню на користь позивача. При цьому, задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 3% річних, суд першої інстанції виходив з того, що відповідальність боржника за прострочення грошового зобов`язання наступає з наступного дня після відповідної календарної дати виконання зобов`язання, тобто з 10 липня 2014 року, а тому, з відповідача підлягає стягненню 3% річних, які починають розраховуватись з 10 липня 2014 року та становлять 484988,00 грн..
Колегія судді погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що 09 липня 2013 року між сторонами було укладено договір позики, за умовами якого позивач надав відповідачу грошові кошти у розмірі 130000,00 доларів США строком на один рік, тобто відповідач зобов`язався повернути позику до 09 липня 2014 року, про що останній надав розписку. 
Встановлено, що відповідач свої зобов`язання за договором позики не виконав, гроші у встановлений строк не повернув.
Згідно ст.ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, а зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України.
У відповідності до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем.
Згідно ч.1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.
Оскільки відповідач не виконав належним чином свої зобов`язання, грошові кошти не повернув, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 130000 доларів США, яка відповідно до офіційного курсу гривні по відношенню до долару США становить 3516500,00 грн..
Статтею 625 ЦК України закріплено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідальність боржника за прострочення грошового зобов`язання згідно вимог ст.ст. 253-255 ЦК України наступає з наступного дня після відповідної календарної дати виконання зобов`язання, тобто з 10 липня 2014 року. 
Здійснивши свій розрахунок, та врахувавши вказані норми закону, суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з відповідача 3% річних, з 10 липня 2014 року та, які становлять 484988,00 грн.. Крім того, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про безпідставність доводів представника відповідача щодо пропуску позивачем строку позовної давності, оскільки позов подано 07 липня 2017 року, тобто в межах строку позовної давності.
Доводи апелянта в скарзі про те, що ОСОБА_1 текст розписки, що є предметом доказування у цій справі не писав, - не впливають на законність оскаржуваного рішення, з огляду на наступне.
Так, ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 січня 2018 року призначено по справі судову почеркознавчу експертизу, на вирішення якої поставлено питання: чи дійсно виконано рукописний текст та підпис ОСОБА_1 в розписі від 09 липня 2013 року про отримання грошових коштів.
Відповідно до висновку експерта Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз №1010-18 від 08 жовтня 2018 року встановлено, що два підписи від імені ОСОБА_1 у розписці від 09 липня 2013 року виконання ОСОБА_1 .. При цьому, експертом зазначено про неможливість надати висновок з питання, чи виконано рукописний текст в розписці ОСОБА_1 чи іншою особою, в зв`язку з недостатністю порівняльного матеріалу.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 22 листопада 2019 року призначено по справі судову почеркознавчу експертизу, на вирішення якої поставлено питання: чи виконано рукописний текст у розписі від 09 липня 2013 року про отримання грошових коштів ОСОБА_1 чи іншою особою.
Висновком експерта Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз №5523-19 від 20 січня 2020 року встановлено, що рукописний текст розписки від імені ОСОБА_1 виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою.
При цьому, колегія суддів вважає, що результат вказаної експертизи не спростовує факт отримання ОСОБА_1 130 000,00 доларів США за договором розписки від 09 липня 2013 року, так як підписи, які містять в розписці, виконані саме ОСОБА_1 , а тому останній зобов`язаний виконати свій обов`язок за вказаним договором та сплатити суму виниклої заборгованості, оскільки підписуючи вказаний договір позики ОСОБА_1 розумів його зміст та своїм особистим підписом підтвердив згоду з викладеними в ньому умовами.
Інші твердження апелянта колегією суддів перевірені та визнані такими, що не впливають на законність оскаржуваного рішення.
Таким чином, вимоги апеляційної скарги не знайшли своє підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.
Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши надані сторонами докази, дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог.
Оскаржуване рішення як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційна скарга без задоволення.
В зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення, відповідно до ст. 141 ЦПК України, сплачений апелянтом судовий збір за подання апеляційної скарги поверненню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, - 
П О С Т А Н О В И Л А : 
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 — ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 березня 2019 року -  залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

                Т.Р. Куценко