ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2020 року	Львів	Справа № 463/8154/19 пров. № А/857/2716/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого судді                                                      Святецького В.В.          
суддів                                                                            Гудима Л.Я., Довгополова О.М.
з участю секретаря судового засідання                     Гнідець Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 06 лютого 2020 року в справі №463/8154/19 (суддя Нор Н.В., час ухвалення 16:50, м. Львів) за позовом ОСОБА_1 до Управління безпеки міста Львівської міської ради, інспектора з паркування Управління безпеки міста Львівської міської ради Грема Івана Володимировича про визнання дій протиправними та скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення,-

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Управління безпеки міста Львівської міської ради, інспектора з паркування Управління безпеки міста Львівської міської ради Грема Івана Володимировича, в якому просив: а) визнати дії інспектора з паркування Управління безпеки міста Львівської міської ради Грема І.В. щодо притягнення позивача до відповідальності протиправними;
б) скасувати постанову по справі про адміністративне правопорушення від 13.09.2019 серії ЛВ43335 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст.122 КУпАП, а  провадження у справі закрити.
Рішенням від 06 лютого 2020 року Личаківський районний суд м. Львова в задоволенні позову відмовив повністю.
Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи. 
В обґрунтування апеляційної скарги скаржник вказує на те, що відповідачем не доведено належними та допустимими доказами вини позивача у вчиненні адміністративного правопорушення. Позивач зазначає, що надані відповідачем фото не доводять паркування ним транспортного засобу в зоні дії заборонного знаку.
З огляду на викладене, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення адміністративного позову.
Відповідачі правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися, що в силу вимог ч. 4 ст. 304 КАС України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Позивач в судовому засіданні апеляційного суду підтримав  вимоги апеляційної скарги та просить їх задовольнити в повному обсязі.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Суд встановив та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 13.09.2019 здійснив зупинку автомобіля марки «Мерседес», д.н.з. НОМЕР_1 , по вул. Гнатюка, 16 у м. Львові в зоні дії дорожнього знаку 3.34 «Зупинка заборонена», чим допустив порушення п.п.8.4в і 33.3.34 Правил дорожнього руху України.
Постановою по справі про адміністративне правопорушення серії ЛВ43335 від 13.09.2019 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 122 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 255 грн.
Вважаючи вказану постанову, а також дії інспектора протиправними, позивач оскаржив їх до суду.
Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції керувався тим, що вчинення позивачем правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 122 КУпАП України, підтверджується належними та допустимими доказами, а тому відсутні підстави для скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення.
Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, враховуючи межі перегляду, передбачені ст. 308 КАС України, апеляційний суд зазначає наступне.
Частиною другою статті 19 Конституції Україні передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 5 ст.14 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.
Порядок дорожнього руху на території України відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють Правила дорожнього руху.
Пунктом 1.3 Правил дорожнього руху зазначено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил.
Пунктом 1.9 ПДР України встановлено, що особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
Відповідно до п.3.34 ПДР «Зупинку заборонено», забороняється зупинка і стоянка транспортних засобів, крім таксі, що здійснює посадку або висадку пасажирів (розвантаження чи завантаження вантажу).
Відповідальність за порушення, зокрема, правил зупинки, стоянки передбачена ч.1 ст.122 КУпАП.
Згідно з ч. 5 ст. 279-1 КУпАП постанова про накладення адміністративного стягнення за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі, або за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване в режимі фотозйомки (відеозапису), може виноситися без участі особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.
Відповідно до ст. 280 Кодексу України про адміністративні правопорушення орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Вина особи у вчиненні адміністративного правопорушення повинна підтверджуватися відповідними докази.
В розумінні статті 251 Кодексу України про адміністративні правопорушення доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.  Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення,  поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються  при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами. Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.
Як вбачається зі змісту доводів адміністративного позову, ОСОБА_1 не заперечує, що 13.09.2019 здійснив зупинку транспортного засобу «Мерседес», д.н.з. НОМЕР_1 , по вул. Гнатюка, 16 у м. Львові в зоні дії дорожнього знаку 3.34 «Зупинка заборонена», проте вказує не неповне з`ясування відповідачем всіх обставин справи та відсутність доказів вчинення ним адміністративного правопорушення.
Проте наявними  у матеріалах справи  доказами, а саме - долученими  до справи фотоматеріалами із офіційного сайту Управління безпеки міста Львівської міської ради (а.с. 30-36) зафіксовано розташування вказаного вище автомобіля позивача, що чітко ідентифікується за державними номерними знаками, в зоні дії дорожнього знаку 3.34 «Зупинка заборонена», який, відповідно до положень п.п. 8.4в ПДР України Дорожні знаки (додаток 1) відноситься до заборонних знаків.
Крім того, в оскаржуваній постанові зазначено технічний засіб, яким здійснено фотофіксацію правопорушення, - відеореєстратор моделі  DMT1, який, як правильно встановив суд першої інстанції на підставі долучених відповідачем документів, за технічною специфікацією виробника дає змогу здійснювати фотозйомку або відеозапис порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів та відповідає державним стандартам України, а отже може використовуватися як належний доказ у справі.
Натомість сумніви апелянта у достовірності наданих відповідачем доказів не спростовують вчинення ним зупинки транспортного засобу в зоні дії заборонного дорожнього знаку 3.34 «Зупинка заборонена» по вул. Гнатюка, 16 у м. Львові з врахуванням того, що протилежних доказів суду не надано.
Отже, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції, що позивач порушив вимоги ПДР України в частині невиконання вимог знаку 3.34 та його вина підтверджується відповідними доказами, наявними у матеріалах справи.
Наведені обставини спростовують доводи апеляційної скарги про невідповідність рішення суду першої інстанції нормам матеріального та процесуального права, а тому апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.
Інші, зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства (КАС) України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги їх не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.
Керуючись ст. ст. 243, 271, 272, 286, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Личаківського районного суду від 06 лютого 2020 року в справі №463/8154/19 – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя	 	В. В. Святецький 	
судді	 	Л. Я. Гудим 	
 	 	О. М. Довгополов  	
Повне судове рішення складено 24.03.2020.