ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 531/1027/16-ц  Номер провадження 22-ц/814/779/20	Головуючий у 1-й інстанції Косик С. М.  Доповідач ап. інст. Абрамов П. С.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2020 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
Головуючого судді: Абрамова П.С.,
Суддів: Бондаревської С.М., Пилипчук Л.І., 
розглянувши в порядку письмового письмовому провадженні в м. Полтаві цивільну справу за позовом  Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором
за апеляційною скаргою  Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" на рішення Машівського районного суду Полтавської області від 11 вересня 2019 року, ухвалене без участі сторін  під головуванням судді Косик С.М., -

В С Т А Н О В И В:
короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції:

21 липня 2016 року позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, у якому просив суд стягнути з відповідача заборгованість на загальну суму 17125 гривень 53 копійки та судові витрати.
Підстави позову вмотивовував тим, що між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та відповідачем був укладений кредитний договір №б/н від 16 листопада 2007 року. Позичальник підтвердив свою згоду на те, що підписана ним Анкета - заява, «Умови та правила надання банківських послуг», «Правила користування платіжною карткою» та «Тарифи Банку» складають договір між нею та банком, що підтверджується її підписом у заяві.
ПАТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі, а саме, надав Відповідачу кредит у розмірі, встановленому Договором.
Взяті на себе зобов`язання позичальник ОСОБА_1 не виконує. Станом на 30 червня 2016 року її заборгованість перед банком складає 17125 грн. 53 коп., з яких: 4228 грн. 46 коп. заборгованість за тілом кредиту; 10047 грн. 89 коп.- заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 1795 грн. 58 коп. - нарахована пеня за прострочене зобов`язання, а також штрафи відповідно до п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 250 гривень (фіксована частина) та 803 грн. 60 коп. (процентна складова). 

Рішенням Машівського районного суду Полтавської області від 11 вересня 2019 року у задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовлено.
короткий зміст вимог апеляційної скарги :
З даним рішенням не погодився позивач АТ КБ «ПриватБанк» та подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заявлені позовні вимоги в повному обсязі.
Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з неправильним з`ясуванням обставин, які мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, а викладені в ньому висновки такими, що не відповідають фактичним обставинам та матеріалам справи.
узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу :

Вказує на те, що матеріалами справи підтверджується факт отримання відповідачем картки № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 , № НОМЕР_3 , остання з яких має термін дії до останнього дня місяця 06.2018 року, тобто до 30 червня 2018 року.
За договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності ст. 257 ЦК України щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.
Також вказує на те, що відповідачем доведено відсутність заборгованості та, відповідно, виконання умов договору належним чином, а тому вимоги позовної заяви підлягають задоволенню в повному обсязі.
узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи:
Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду судом апеляційної інстанції.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, суд приходить до наступних висновків.

встановлені  судом першої інстанції та неоспорені  обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини:

Судом встановлено, що 16 листопада 2007 року відповідач (на час підписання заяви мала прізвище ОСОБА_2 ) підписала заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку, відповідно до якої вона своїм підписом погодилася про те, що дана заява з Пам`яткою клієнта, Умовами і Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між нею та банком договір про надання банківських послуг. Також вказано те, що відповідач ознайомилася і згоден з Умовами і Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, що були надані у письмовому вигляді (а.с.7).

За умовами, вказаними у заяві, банк видав Клієнту картку - Кредитка «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» з кредитним лімітом у сумі 250, 00 грн, з базовою відсотковою ставкою 3,0 % на місяць та комісії в розмірі 7%.

З наданого позивачем розрахунку вбачається, що станом на 30.06.2016 заборгованість відповідачки за даним кредитним договором перед банком становить 17125,53 грн., з яких: 4228,46 грн. - тіло кредиту; 10 047,89 грн. - нараховані відсотки; 1795,58 грн. - пеня та комісія; 1053,60 грн. - заборгованість по судовим штрафам (а.с.4-6).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, місцевий суд виходив з того, що позивач не надав належних доказів того, що 20 липня 2012 року відповідачу була надана кредитна картка, а також того, що ця картка надана на умовах кредитного договору від 16 листопада 2007 року. Доказів перевипуску картки суду не надано.

Також суд вказував на те, що позивач пропустив строк позовної давності, оскільки строк дії картки НОМЕР_4 визначено до останнього дня вересня 2011 року, а тому строк на повернення кредиту у повному обсязі сплинув в останній день вересня 2011 року.

З позовом до суду позивач звернувся в липні 2016 року, тобто за межами трирічного строку позовної давності.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції:

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.
За змістом статті 1056-1 ЦК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами у самому договорі).

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_1 заперечувала проти позовних вимог, вказуючи на те, що протягом 2007-2008 років вона користувалася виданою їй платіжною карткою та коштами, вчасно погашала заборгованість. За місяць до закінчення дії картки вона зверталась до банку з заявою про небажання продовжувати дію договору і хотіла припинити правовідносини, після чого карку здала до банку, не брала кредитів, натомість з ухвал суду дізналась, що банк звернувся до суду з позовом до неї про стягнення заборгованості за кредитним договором. Окрім цього, банк звернувся до суду 19 липня 2016 року, а тому вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності, так як відповідно до умов договору кінцевий термін виконання кредитного зобов`язання відповідає строку дії картки, в свою чергу строк дії картки в договорі не визначений, але відповідачка бажала встановити його терміном на 1 р. Відповідач також зазначила, що вважає, що банк навмисно не повідомив її про заборгованість, не звертався до суду про стягнення суми боргу, не сприяв перевірці причин виникнення її умов незаконного не закриття картки та користування карткою сторонніми особами, як і своїми діями і спричинили відповідну заборгованість (а.с.51,52).
Представник позивача надав пояснення, в яких зазначено, що обставини, на які відповідач посилається у своєму запереченні не відповідають дійсності, перевипуск картки підтверджується наявністю фото клієнта з карткою та банківською випискою по картрахунку, так 26 серпня 2014 року відповідач здійснила погашення заборгованості у розмірі 200 грн., подальше користування картками, періодичні погашення заборгованості підтверджує фото клієнта, що свідчить про те, що відповідачка знала про заборгованість. Картка діє до останнього календарного дня вказаного місяця, а отже строк перевипущеної картки до 06.2018 р., а позивач звернувся до суду 21 липня 2016 р., тобто до спливу позовної давності. Вважає, що згідно виписки по рахунку видно, що відповідач до певного часу належним чином виконувала зобов`язання за кредитом, що свідчить про те, що вона знала про умови кредитування та визнала свої зобов`язання за договором (а.с.79-82).

Надаючи оцінку доводам сторін, апеляційний суд виходить з наступного.
Як зазначалося вже вище, 16 листопада 2007 року на підставі заяви, поданої відповідачем, ОСОБА_1 отримала кредитну картку на умовах базової відсоткової ставки за кредитом 3% на місяць на залишок заборгованості, та комісії в розмірі 7%.

З довідки АТ КБ «ПриватБанк» (а. с.69, 153) ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № б/н, за яким були надані наступні картки: № НОМЕР_1 26 вересня 2007 року з терміном дії по вересень 2011 року, № НОМЕР_5 - 20 липня 2012 року з терміном дії до березня 2016 року, № НОМЕР_3 23 липня 2014 року з терміном дії до червня 2018 року.

З виписки по рахункам ОСОБА_1 , яка надана позивачем, вбачається, що відповідач користувалася, зокрема картою НОМЕР_5 , виданою 20 липня 2012 року, до вересня 2015 року, оформлювала покупку товару за схемою «Оплата частинами», здійснювала зняття готівкових коштів, поповнення мобільного телефону: НОМЕР_6 та НОМЕР_7 .
( а. с. 70-77 )

Відповідач, підписуючи 16 листопада 2007 року анкету-заяву, також підтвердила факт ознайомлення із умовами кредитування, тобто відповідач погодилась у письмовому вигляді з умовами кредитування. Укладення між сторонами договору шляхом підписання відповідачем анкети-заяви, відповідає вимогам статей 633, 634 ЦК України.

Після підписання анкети-заяви отримала кредитну картку та користувалась картковим рахунком , за випискою по якій є очевидним здійснення операцій, у тому числі із ідентифікацією особи, яка поповнює рахунок, а також здійснення інших операцій. 

Заперечення відповідача щодо отримання нею 20 липня 2012 року іншої картки також спростовуються наявними у матеріалах справи доказами здійснення таких операцій (а. с. 154 - 160).
З цих підстав, апеляційний суд вважає встановленими наявність кредитних правовідносин між сторонами станом на 2012 рік та на момент звернення з позовом, а також наявність заборгованості у відповідача перед позивачем.

З позовом до суду позивач звернувся 21 липня 2016 року. Строк дії картки № НОМЕР_2 виданої 20 липня 2012 року був визначений терміном до березня 2016 року.

Останні платежі за  кредитними картками були здійснені  в межах  трьохрічного строку позовної давності, зокрема 02.11.2014 року та 05.12.2014 року. ( а.с.70).
Згідно ч.1 ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

З наданих розрахунків вбачається, що при отриманні кредитної картки 20.07.2012 року № НОМЕР_5 на даній картці був нульовий баланс, а кредитна заборгованість розпочалася після вказаної дати. ( а. с. 4-6 , 154)

З цих підстав, апеляційний суд вважає помилковими висновки місцевого суду в частині пропуску позивачем строку позовної давності.

Вирішуючи питання обґрунтованості позовних вимог в частині розміру заборгованості, апеляційний суд виходить з наступного.

Матеріали справи не містять підтверджень, що саме з наданою позивачем редакцією Умов та правил надання банківських послуг відповідач ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву позичальника, а також те, що вказаний документ на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати штрафів та, зокрема саме у зазначеному в цьому документі, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.
Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.
В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом , тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

Поряд з цим, з наданих позивачем розрахунків вбачається, що 27 липня 2012 року за рахунком ОСОБА_1 відбулося збільшення кредитного ліміту (а. с. 74), що вказує на те, що отримання 20 липня 2012 року картки № НОМЕР_5  ОСОБА_1 відбулося на умовах договору від 16 листопада 2007 року.

У відповідності з вимогами ст.ст. 12, 81 Цивільно процесуального Кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування матеріальної чи моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. 
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З наданих позивачем доказів вбачається, що станом на 30.06.2016  року заборгованість за тілом кредиту становить 4228 гривень 46 копійок. Такий розмір підтверджується випискою по рахунках за кредитними картками ОСОБА_1 
Умовами, що містяться у заяві від 16 листопада 2007 року визначена базова відсоткова ставка за кредитом 3% на місяць на залишок заборгованості, та комісія в розмірі 7%.
Саме в такому розмірі апеляційний суд вважає позовні вимоги належним чином доведеними. 
Позивач прохав стягнути відсотки в розмірі 10047 грн. 89 коп. 

Разом з тим, як вбачається з розрахунку банку (а. с .5) станом на 31.03.2015 року заборгованість за відсотками становить 716 грн. 61 коп. 
Після вказаної дати Банком розмір відсотків почав обраховуватися виходячи з облікової ставки 43.2 %, плюс додатково банк нараховував відсоткову ставку за прострочені платежі в розмірі 43,2% що не відповідає умовам укладеного договору -- 36 % річних.

Таким чином фактично банк нарахував відсоткову ставку 86,4 %, що є невірним. 

З врахуванням розрахунку наданого банком, розмір відсотків, який підлягав стягненню за період з 01.04.2015 року по 30.06.2016 року виходячи з розміру 3% в місяць становить (10047 грн. нараховані відсотки станом на 30.06.2016 року - 716 грн.61 коп. нарахованих відсотків станом на 31.03.2015 року = 9330,39 грн. * 36 (%) / 86.4 (%)) 3887,66 грн. 

Всього підлягає стягненню відсотків в розмірі заборгованість станом на 31.03.2015 року 716.61грн. плюс заборгованість за відсотками за період з 01.04.2015 року по 30.06.2016 року 3887,66, а всього 4604,27 грн.
Також підлягають задоволенню вимоги про стягнення комісії в розмірі визначеної в заяві про отримання кредиту в сумі 1795 гривень 58 копійок ( 7%).

Доводи апеляційної скарги в зазначеній вище частині є обґрунтованими.

висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції;
Відповідно до п. 3,4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд дійшов висновку про скасування рішення Машівського районного суду Полтавської області від 11 вересня 2019 року з ухваленням нового - про часткове задоволення позову та стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованості за тілом кредиту в сумі 4228 гривень 46 копійок, відсотків в сумі 4604,27 грн. та комісії в сумі 1795 гривень 58 копійок, а всього - 10628 гривень 31 копійку.

В іншій частині позовних вимог необхідно відмовити.

Підстави для зміни та розподілу судових витрат судом апеляційної інстанції не встановлено.
Оскільки суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, судові витрати, пов`язані з розглядом справи в суді першої та апеляційної інстанції скарги підлягають компенсації з урахуванням норм ст. 141 ЦПК України, пропорційно задоволеним позовним вимогам. Так, за рахунок відповідача слід компенсувати 62 % сплаченого судового збору (1378 гривень до суду першої інстанції та 2067 гривень судового збору за подачу апеляційної скарги), що становить: 2135 гривень 90 копійок.
Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:
        Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" - задовольнити частково.
Рішення Машівського районного суду Полтавської області від 11 вересня 2019 року -скасувати.
        Ухвалити нове рішення.
       
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованості за тілом кредиту в сумі 4228 гривень 46 копійок, відсотками в сумі: відсотків в сумі 4604,27 грн. та комісії в сумі 1795 гривень 58 копійок, а всього - 10628 гривень 31 копійку.
        В іншій частині позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» в рахунок відшкодування судових витрат в сумі 2135 гривень 90 копійок.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, яким є Верховний Суд.
У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, строк на касаційне оскарження обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя :                                                П.С. Абрамов

Судді:                                                                 С.М. Бондаревська

Л.І. Пилипчук