ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4140/20 Справа № 212/9586/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Козлов Ю. В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар  Я. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2020 року                                                                м.Кривий Ріг
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді - Бондар Я.М.
суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.,
сторони справи :
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі - Публічне акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат»,
розглянувши у відкритому судовому засідання в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 січня 2020 року,  ухваленого суддею Козловим Ю.В. у м. Кривому Розі, повний текст судового рішення складено 17 січня 2020 року,
В С Т А Н О В И В :

В листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» (надалі ПАТ«Криворізький залізорудний комбінат») про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з ушкодженням здоров`я.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що працював на підприємстві відповідача з 04.02.1985р. по 15.08.1991р. та з 02.06.1992 р. по 27.05.1999 - підземним проходчиком на шахті «Родина» ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат». Виконував роботи, які характеризувались перевищенням гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища. В 1996 році Українським науково-дослідним інститутом промислової медицини йому встановлено професійне захворювання. Висновком МСЕК від 24.02.1997 року первинно встановлено 30% втрати професійної працездатності. У зв`язку із ушкодженням здоров`я через професійне захворювання позивачу заподіяна моральна шкода, яка полягає у тому, що його постійно турбують судоми рук, дзвін у вухах, часткова глуховатість на обидва вуха. Позивач не має можливості працевлаштуватись, оскільки йому заборонено працювати за професією. За станом здоров`я не може повноцінно забезпечувати свою родину, значна частина коштів витрачається на медичну реабілітацію, що змусило його змінити ритм та організацію свого життя. Просить суд стягнути на йогокористь з відповідача у відшкодування моральної шкоди 190000грн.
Рішенням Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 січня 2020 року позов  ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» на користь позивача 57630 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, без утримання податку з доходів фізичних осіб. Стягнуто з ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» на користь держави судовий збір в розмірі 768,40 грн.
Не погоджуючись із рішенням суду, представник ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» подала апеляційну скаргу в якій ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового про відмову ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог. В мотивування доводів апеляційної скарги представник відповідача зазначає, що судом невірно застосовано норми законодавства, що діяли на час виникнення спірних правовідносин, якими обмежено розмір моральної шкоди п`ятьма мінімальними заробітними платами. Також представник зауважує, що позивачем не доведений факт заподіяння йому моральних страждань.
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відповідно до вимог ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді - доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Судом встановлено, що згідно записів, що містяться в трудовій книжці позивач ОСОБА_1 з 04.02.1985 року по 15.08.1991 року працював підземним прохідником в РУ ім.Кірова та з 30.09.1991 року по 06.02.1992 року - підземним прохідником в тресті по підземному будівництву та реконструкції шахти та кар`єрів «Кривбасшахтопроходка», з 02.06.1992 по 27.05.1999 р.- підземним прохідником, підземним механіком, підземним електрослюсарем черговим по ремонту обладнання шахти «Родіна» на шахті «Октябрська» ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат». Звільнився ОСОБА_1 з підприємства ПАТ « КЗРК» за власним бажанням, згідно ст.38 КЗпП України.
Українським науково-дослідним інститутом промислової медицини ОСОБА_1 10.01.1997р. встановлені професійні захворювання:«Вегетативна-сенсорна полінейропатія, туговухість Іст.».
По факту професійного захворювання на підприємстві була створена комісія та проведено розслідування, про що був складений акт №97992 розслідування хронічного професійного захворювання від 17 січня 1997 року, де вказано, що ОСОБА_1 на протязі 11 років 4 місяців працював в підземних умовах РУ ім.Кірова, ШСУ -3, шахта «Родіна» по професії підземний прохідник. В процесі роботи контактував з несприятливими виробничими факторами. Рівні вібраційних ручних перфораторах в 1,4 рази, а на телескопного в 1,6 раз вище ПДУ, а рівень шуму при роботі вищезазначених обладнання становить до 120 дБа при ПДУ 80 дБа. Крім того на нього впливали несприятливі фактори підземного середовища: підвищена вологість, перепад швидкостей повітряного середовища. Причиною професійного захворювання стали: конструктивні недоліки машин і механізмам; тривалий стан роботи на буровому обладнанні з підвищеним рівнем вібрації і шуму; недосконалість приметивних засобів індивідуального захисту від вібрації і шуму.
Висновком МСЕК від 24.02.1997 року Позивачу первинно була встановлена втрата професійної працездатності в розмірі 30% з подальшим переосвідуванням.
Згідно висновку МСЕК від 05.12.2012 року ОСОБА_1 безстроково встановлено 30% - втрати професійного захворювання ( 25% ВСП, 5% - туговухість).
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з обов`язку відповідача відшкодувати на користь позивача моральну шкоду у зв`язку з отриманим професійним захворюванням.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, щодо  обов`язку відповідача  компенсувати  моральну шкоду позивачу спричинену отриманим професійним захворюванням, через  підвищений рівень вібрації і шуму на робочому місці позивача.
Згідно вимог п.3,4 ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
       Відповідно до ст. 153 КЗпП України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.
       Згідно ст. 173 КЗпП України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.
Відповідно до роз`яснень, які містяться в пунктах 1 - 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 р. N 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров`я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. 
Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.
Оскільки позивачу первинно висновком МСЕК встановлено 25% втрати професійної працездатності у лютому 1997 р., тобто встановлено наявність пошкодження здоров`я внаслідок трудового каліцтва, що надало йому право на відшкодування моральної шкоди роботодавцем, колегія суддів приходить до висновку, що до правовідносин сторін мають застосовуватися Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджені Постановою КМУ №472 від 23.06.1993 року, якими позивач обґрунтовував заявлені вимоги та застосовані судом.
У відповідності до положень п.11 цих Правил, в редакції, що діяла на час встановлення позивачу стійкої втрати працездатності, моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат.
Згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати.
Таким чином, згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п. 11 Правил).
Що спростовує твердження представника відповідача в апеляційній скарзі про обмеження максимального розміру моральної шкоди п`ятьма розмірами мінімальних заробітних плат та є неприйнятними, оскільки спотворюють норми діючого законодавства.
Відповідно до ст. 3 Закону України "Про оплату праці" мінімальна заробітна плата це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт).
Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників.
Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, та враховувати засади розумності, виваженості й справедливості.
Згідно статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» мінімальна заробітна плата у місячному розмірі станом на час розгляду справи становить 4723 грн., тобто мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, який відповідає 100% стійкої втрати працездатності, дорівнює 23615,00 грн., а максимальний 944600,00 грн.
Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя.
Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).
Як зазначено в п. 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності.
Матеріалами справи встановлено, що у зв`язку з професійним захворюванням позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що він втратив професійну працездатність вперше у розмірі 30%, в подальшому стан здоров`я не відновився. Після втрати працездатності, у позивача змінилися умови життя, він звільнитися через неможливість продовжувати працю. Згідно виписок з медичної карти хворого, позивач відчуває больовий синдром, тремтіння рук, знижений слух, що вимагає додатквих зусиль для улаштування життя, періодично проходить лікування у зв`язку з отриманим професійним захворюванням. 
Колегія суддів вважає, що визначений судом першої інстанції розмір моральної шкоди, визначений з урахуванням роз`яснень, наведених в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995р. з подальшими змінами, відповідно до яких, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, ступеня вини відповідача, інших обставин, у зв`язку із чим доводи представника відповідача, колегія суддів вважає такими, що заслуговують на увагу.
Колегія суддів вважає що визначений судом першої інстанції розмір компенсації моральної шкоди 57630 грн. є виваженим, обґрунтованим, співмірним із завданою шкодою. Доводи представника відповідача в частині визначеного розміру моральної шкоди та недоведеності моральних страждань позивача є такими, що не підлягають задоволенню.
Колегія суддів вважає неприйнятними доводи апеляційної скарги представника відповідача про втручання держави у мирне володіння ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» майном, в розмірі стягнутої моральної шкоди. Оскільки дане втручання є легітимним, на підставі норм діючого законодавства, переслідує законну мету, розмір стягнутої шкоди є пропорційним завданій моральній шкоді та перенесеним позивачем страждань через втрату професійної працездатності від отриманого на підприємстві відповідача професійного захворювання, у зв`язку з перевищенням гранично допустимих негативних факторів виробничого процесу.
Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.
За таких обставин підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду колегія суддів не вбачає. Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду.
На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» залишити без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 січня 2020 року, залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повний текст судового рішення складений 02 квітня 2020 року.

Головуючий:

Судді: