Постанова
іменем України 
3 березня 2020 року
м. Київ
справа №759/9910/18
провадження № 51-4792 км 19
 
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі: 
головуючого                                               ОСОБА_1 ,
суддів                                                            ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання               ОСОБА_4 , 
прокурора                                                    ОСОБА_5 ,
представника потерпілого                      ОСОБА_6 ,
засудженого                                               ОСОБА_7 , 
захисника                                                   ОСОБА_8 , 
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 27 вересня 2018 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 8 липня 2019 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018100080004479, за обвинуваченням
ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого за вироком Святошинського районного суду м. Києва 
від 9 листопада 2012 року за ч. 2 ст. 186 Кримінального кодексу України (далі – КК), з урахуванням внесених змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 30 січня 2013 року, до покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років десять місяців,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК.
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Святошинського районного суду м. Києва від 27 вересня 2018 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років.
На підставі ст. 75 КК звільнено ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю два роки і покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 цього Кодексу, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 8 липня 2019 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_7 залишено без змін.
Згідно з вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він за обставин, встановлених судом та наведених у вироку, 1 червня 2018  року близько 18 години 40 хвилин, знаходячись у загальному коридорі першого поверху будинку 9-Д по проспекту Леся Курбаса в м. Києві та скориставшись тим, що за його діями ніхто не спостерігає, повторно, таємно, шляхом вільного доступу викрав з правої кишені брюк ОСОБА_9 гаманець із грошима в сумі 850 грн, після чого гаманець повернув потерпілому, а викрадені кошти залишив собі, які в подальшому витратив на власні потреби, внаслідок чого спричинив ОСОБА_9 матеріальної шкоди на загальну суму 850 грн.
 
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала 
У касаційній скарзі прокурор, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції (далі – прокурор), посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати судові рішення щодо ОСОБА_7 і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. На думку прокурора, суд першої інстанції належним чином не мотивував застосування ст. 75 КК до ОСОБА_7 та не навів достатніх підстав для звільнення його від відбування покарання з іспитовим строком. Вказує на те, що суд дійшов помилкового висновку про наявність активного сприяння розкриттю злочину, не врахувавши при цьому конкретні обставини кримінального провадження, особу винного, котрий був неодноразово судимий за вчинення умисних корисливих злочинів, відсутність бажання ставати на шлях виправлення, вчинення злочину щодо особи похилого віку. Окрім того, стверджує про те, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі  – КПК), оскільки в ній не зазначено підстави, через які апеляційна скарга прокурора визнана необґрунтованою.
Захисник ОСОБА_8 подав на касаційну скаргу прокурора заперечення, в яких просить судові рішення щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора – без задоволення.
 
Позиції інших учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_5 касаційну скаргу підтримав частково, просив скасувати ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_7 і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Захисник ОСОБА_8 , засуджений ОСОБА_7 та представник потерпілого – ОСОБА_10 просили залишити касаційну скаргу прокурора без задоволення, а судові рішення – без зміни.
 
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора ОСОБА_5 , засудженого ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_8 та представника потерпілого – ОСОБА_6 , перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що касаційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню на таких підставах.
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин.
При цьому згідно з ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412–414 цього Кодексу.
Висновки суду щодо фактичних обставин вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК, та кваліфікація його дій у касаційній скарзі прокурором не оспорюються та не заперечуються.
Доводи прокурора щодо безпідставного звільнення засудженого ОСОБА_7 на підставі ст. 75 КК від відбування покарання з випробуванням є обґрунтованими.
Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Загальні засади призначення покарання, визначені ст. 65 КК, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності – призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання певного виду і розміру, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані у сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Визнаючи ОСОБА_7 винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 
ст. 185 КК, який згідно зі ст. 12 КК є злочином середньої тяжкості, та призначаючи йому покарання за цей злочин, суд врахував те, що він повністю визнав свою вину у вчиненому злочині, щиро розкаявся у скоєному, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, раніше судимий, характеризується задовільно, має на утриманні малолітню дитину, а також обставини, що пом`якшують покарання: щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, повне відшкодування матеріальної та моральної шкоди, та обставину, що обтяжує покарання, – вчинення злочину щодо людини похилого віку.
Разом з тим, звільняючи ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, суд свого рішення належним чином не обґрунтував і не навів переконливих мотивів, з яких він дійшов висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання у виді позбавлення волі. При цьому поза увагою суду залишилось те, що ОСОБА_7 два рази засуджувався за вчинення умисних корисливих злочинів, на шлях виправлення не став та повторно, з корисливих мотивів вчинив умисний злочин середньої тяжкості.
Таким чином, з урахуванням вказаних обставин, на думку колегії суддів, застосування щодо ОСОБА_7 положень ст. 75 КК є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.
Переглядаючи вирок за апеляцією прокурора щодо звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, апеляційний суд усупереч вимогам ст.  419 КПК доводів апеляційної скарги прокурора належним чином не перевірив та безпідставно залишив вирок місцевого суду в частині звільнення засудженого від відбування покарання без змін. 
Водночас доводи прокурора про помилковість висновків судів щодо врахування при призначенні покарання ОСОБА_7 активного сприяння розкриттю злочину як обставини, що пом`якшує покарання, є безпідставними.
Під активним сприянням розкриттю злочину слід розуміти дії винної особи, спрямовані на те, щоб надати допомогу органам досудового розслідування і суду у встановленні істини у справі, у проведенні швидкого, повного і неупередженого розслідування вчиненого злочину і судового розгляду. 
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, в судовому засіданні ОСОБА_7 свою вину визнав повністю і в скоєному щиро розкаявся, у зв`язку із чим судовий розгляд справи в суді першої інстанції був проведений у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК. Крім того, як убачається з реєстру матеріалів досудового розслідування та характеристики слідчого, ОСОБА_7 своєчасно прибував для проведення слідчих (розшукових) дій та під час їх проведення поводив себе стримано та повністю віддавав звіт своїм діям. Отже, така поведінка засудженого, на думку колегії суддів, є проявом активного сприяння розкриттю злочину, адже вона була направлена на активну та ініціативну допомогу слідству. 
Враховуючи викладене, а також те, що вирок Святошинського районного суду м.  Києва від 27 вересня 2018 рокустороною обвинувачення оскаржувався в суді апеляційної інстанції з тих же підстав, касаційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, а ухвала апеляційного суду – скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції, під час якого необхідно врахувати наведене та, за умови підтвердження такого ж обсягу обвинувачення і тих же даних про особу винного, звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням слід вважати неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а саме – ст. 75 КК. 
При новому розгляді суду апеляційної інстанції необхідно врахувати зазначені недоліки, а при перегляді вироку у частині покарання ОСОБА_7 слід належним чином урахувати дані про його особу, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, та позицію потерпілого. 
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд
 
у х в а л и в:
Касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, задовольнити частково.
Ухвалу Київського апеляційного суду від 8 липня 2019 року щодо ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
 
С у д д і:

 
ОСОБА_1                                        ОСОБА_2                                          ОСОБА_3