ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

       14 квітня 2020 року                м. Чернівці                 Справа № 715/1452/19

       Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
       головуючого Лисака І.Н.,
       суддів: Владичана А.І., Перепелюк І.Б.,
секретар: Собчук І.Ю.,
позивач: АКБСР «Укрсоцбанк» - правонаступником якого є акціонерне товариство «Альфа-Банк», 
відповідачі: ОСОБА_1 , товариство з обмеженою відповідальністю «Територіальне міжгосподарче об`єднання «Ліко-Холдінг»,
при розгляді справи за апеляційною скаргою акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 24 грудня 2019 року, ухваленого під головуванням судді Цуренка В.А., дата складання повного тексту рішення 24.12.2019 року, -
В С Т А Н О В И В:
У липні 2019 року АТ «Альфа-Банк» звернулося до суду з позовом до відповідачів про стягнення заборгованості.
На обґрунтування позовних вимог посилалося на те, що 30.11.2007 року між АКБСР «Укрсоцбанк» - (правонаступником якого є «Альфа-Банк») та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №08-038/572, відповідно до якого останньому надано кредит у розмірі 200 251 дол.США  терміном до 29.11.2032 року зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. 
В забезпечення виконання зобов`язань позичальника 30.11.2007 року між АКБСР «Укрсоцбанк»,  ОСОБА_1 та ОСОБА_2  було укладено договір поруки №02-038/1034, за умовами якого остання поручилася перед кредитором за виконання обов`язків  ОСОБА_1  за кредитним договором №08-038/572 від 30.11.2007 року. 
30.11.2007 року між АКБСР «Укрсоцбанк», ОСОБА_1 та ТОВ «ТМО «Ліко-Холдінг» було укладено договір поруки №02-038/1033, до якого 31.07.2009 укладено договір про внесення змін №1.
Вказує на те, що відповідач порушив умови кредитного договору і станом на 31.05.2019 року розмір заборгованості становить 3 155 485,533 грн, що складається з: 3 % річних по ст.625 ЦК України - 707 714,22 грн та інфляційних витрат по ст.625 ЦК України - 2 447 771,31 грн.
На підставі наведеного просило суд стягнути з відповідачів в солідарному порядку зазначену суму заборгованість за кредитним договором та судові витрати.
Провадження №22-ц/822/384/2020                               Категорія 27
Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 24 грудня 2019 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Скасовано заходи забезпечення позову згідно постанови Чернівецького апеляційного суду від 19 вересня 2019 року у виді заборони вчинення дій щодо відчуження житлового будинку, загальною площею 48,90 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; житлового будинку, загальною площею 76,30 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 які, зареєстровані за ОСОБА_1 .
Не погодившись з рішенням суду від позивача АТ «Альфа-Банк» надійшла апеляційна скарга, з якої вбачається, що рішення суду оскаржується лише в частині стягнення заборгованості по сплаті 3% річних, проте резолютивна частина апеляційної скарги містить прохання про скасування рішення суду.
Мотивувальна частина апеляційної скарги обґрунтовує межі оскарження рішення суду, в яких зазначено, що рішення не оскаржується в частині стягнення заборгованості по інфляційним витратам.
Отже, надаючи аналіз змісту мотивувальної, резолютивної частин та меж оскарження рішення суду, які зазначені в назві апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апелянтом оскаржується рішення лише в частині відмови щодо стягнення заборгованості по сплаті 3% річних.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не вірно застосовано норми матеріального та процесуального права.
Посилається на норму ст.625 ЦК України та вказує, що за її змістом нарахування 3% річних входить до складу грошового зобов`язання і вважається особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу й вказує, що законодавець визначає обов`язок боржника сплатити 3% річних за увесь час прострочення, у зв`язку з чим таке зобов`язання є триваючим.
Також, наголошує на тому, що пропуск строків позовної давності не свідчить про припинення зобов`язання.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 від імені ОСОБА_1 просить рішення суду залишити без змін як законне та обґрунтоване, а апеляційну скаргу без задоволення.
Вказує, що останній платіж за кредитним договором відповідач ОСОБА_1 здійснив 08 лютого 2010 року, а тому оскільки строк виконання основного зобов`язання було змінено на 09 травня 2010 року, то з 10 травня 2010 року в позивача виникло право на звернення до суду щодо захисту своїх порушених прав, однак банк, пропустивши строки позовної давності, який закінчився 10.05.2013 року, звернувся до суду із зазначеним позовом лише 10.07.2019 року.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах її обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а розгляд справи можна провести без участі сторін.
Процесуальним законом суду апеляційної інстанції надано право розгляду справи за відсутності сторін, які належним чином повідомленні про розгляд справи, незалежно від причин їх неявки. Зазначене узгоджується з висновками, викладеними у постановах ВС від 21.11.2019 року у справі №466/5309/15-ц та 17.12.2019 року у справі №279/2471/18. 
Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам закону відповідає.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції своє рішення мотивував тим, що строк виконання основного зобов`язання було змінено на 09 травня 2010 року, то з 10 травня 2010 року у позивача виникло право на звернення до суду щодо захисту своїх порушених прав, однак банк звернувся до суду із зазначеним позовом лише 10 липня 2019 року (що вбачається із дати, зазначеної на конверті), тобто з пропуском строку позовної давності. 
Крім того, судом зазначено, що в позовній заяві позивач посилається на те, що з метою забезпечення виконання зобов`язань між ним та ТОВ «ТМО «Ліко-Холдінг» було укладено договір поруки, проте  вказана обставина не підтверджена належними і допустимими доказами, у зв`язку з чим відсутні підстави щодо стягнення заборгованості в солідарному порядку.
Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду, виходячи з наступного.
З матеріалів справи вбачається, що 10.09.2019 року загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» та єдиним акціонером АТ «Укрсоцбанк» затверджено рішення про реорганізацію останнього шляхом приєднання до АТ «Альфа-Банк» (а.с.107-114).
Обставини укладення 30.11.2007 року кредитного договору №08-038/572 між ОСОБА_1 та АКБСР «Укрсоцбанк», укладення 31.07.2009 року договору про внесення змін №1 до договору поруки №02-038/1033 від 30.11.2007 року, відсоткові ставки, термін його виконання та наявна заборгованість сторонами визнається та не спростовується.
З розрахунку заборгованості 3% по ст.625 ЦК України сума заборгованості на 31.05.2019 року складає 707 714,22 грн (а.с.11).
Згідно п.3.3.9. Договору кредиту №08-038/572 від 30.11.2007 року позичальник зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі погашати кредит із нарахованими процентами за фактичний час його використання та можливими штрафними санкціями в порядку, визначеному п.1.1. цього договору.
       За п.4.5. Договору кредиту у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених в підпунктах 3.3.8.-3.3.9. цього договору, протягом більше, ніж 90 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та, відповідно, позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичне використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню) (а.с.4-7).
       Оскаржуваним рішенням суду та рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 26.07.2017 року у справі №715/974/17 встановлено, що останній платіж за кредитним договором відповідач ОСОБА_1 здійснив 08 лютого 2010 року, а тому за визначенням пункту 4.5 договору строк користування кредитом вважається таким, що сплив через 90 днів, тобто з 09 травня 2010 року (а.с.67-68).
Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Визначення поняття зобов`язання міститься у ч.1 ст.509 ЦК України, відповідно до якої зобов`язання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
Згідно зі статтями 526, 530, 610, ч.1 ст.612 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).
Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.
У відповідності із ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).
Відповідно до ч.5 ст.261 ЦК України за зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.
Оскільки строк виконання основного зобов`язання було змінено, (що обумовлювалося в кредитному договорі) на 09 травня 2010 року, то з 10 травня 2010 року у позивача виникло право на звернення до суду щодо захисту своїх порушених прав, однак із зазначеним позовом банк звернувся до суду тільки 10.07.2019 року, тобто з пропуском строку позовної давності.
Крім того, за змістом ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.
Після зміни строку виконання зобов`язання до 09 травня 2010 року усі наступні платежі, передбачені графіком сплати щомісячних платежів, не мали правового значення, оскільки за вимогою підпункту 4.5 договору позичальник був зобов`язаний повернути кредит в повному обсязі до вказаної дати, а усі наступні щомісячні платежі за графіком після вказаної дати не підлягали виконанню.
Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року № 756/17216/13-ц.
Жодних об`єктивних підстав, що перешкоджали би позивачу звернутися до суду в межах строку позовної давності, суду не надано.
Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).
Таким чином, зазначене дає підстави для висновку про те, що здійснення і захист цивільних прав тісно пов`язані з фактором часу. Цивільні правовідносини не існують абстрактно, а виникають, змінюються та припиняються у часі. Обмеження строку для розгляду спору стимулює учасників процесу до надання доказів, підвищує їх достовірність і тим сприяє встановленню судами істини, а отже, ефективному поновленню порушеного права. Крім того, встановлення строку позовної давності сприяє стабілізації цивільних правовідносин, усуненню невизначеності у відносинах між їх учасниками.
Враховуючи вищевикладене, законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову в оскаржуваній частині з підстав пропуску позивачем строку позовної давності.
Одночасно на виконання вимог законності та диспозитивності цивільного процесу, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність доказів виконання зобов`язань у поручителя перед позивачем, що стало самостійною підставою для відмови щодо солідарного стягнення. 
Що стосується посилання апеляційної скарги на висновок Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року по справі №127/15672/16, то вони є безпідставними, так як фактичні обставини у справі, яка переглядається, є відмінними.
В силу п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі наведеного та керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу акціонерного товариства «Альфа-Банк» залишити без задоволення.
Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 24 грудня 2019 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий - підпис /І.Н. Лисак/
Судді - підписи /А.І. Владичан, І.Б. Перепелюк/