Постанова
Іменем  України
 
04 червня 2020 року
м. Київ
 
справа № 308/3607/16-ц
провадження № 61-46571св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Калараша А. А. (суддя-доповідач), Сімоненко В. М., Штелик С. П.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі: Публічне акціонерне товариство «ВіЕс Банк», ОСОБА_2 ,
третя особа - приватний нотаріус Ужгородського районного нотаріального округу Форкош Мирослава Михайлівна,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження справу за касаційною скаргою ОСОБА_1 , поданою адвокатом Вакулою Юрієм Ігоровичем, на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30 березня 2018 року у складі судді Дергачової Н. В. та постанову Апеляційного суду Закарпатської області від 19 вересня 2018 року у складі колегії суддів: Джуги С. Д., Мацунича М. В., Кондора Р. Ю.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» (далі - ПАТ «ВіЕс Банк», Банк), ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Ужгородського нотаріального округу Форкош М. М. (далі - приватний нотаріус Форкош М. М.), про визнання іпотечного договору недійсним та зобов`язання вчинити певні дії
 
Позовна заява мотивована тим, що 31 березня 2008 року між ВАТ «Електрон банк», правонаступником якого є ПАТ «ВіЕс Банк», та ОСОБА_2 було укладений кредитний договір № KF48156, згідно якого позичальник отримала в кредит кошти в розмірі 38 000,00 доларів США, еквівалент становить 191 900,00 грн. Також того ж дня, між Банком, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з метою забезпечення зобов`язань позичальника за кредитним договором було укладено оспорюваний іпотечний договір, згідно з яким було передано в іпотеку Банку належне на праві власності ОСОБА_3 домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 вартістю 139 321,00 грн та земельну ділянку № 1 площею 0,08 га кадастровий номер 2124882901:02:003:0170 вартістю 63 832,00 грн. У зв`язку з іпотечним договором Банк отримав на відповідальне зберігання оригінали правовстановлювальних документів на предмети іпотеки, а саме: свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 01 липня 2004 року серїї НОМЕР_5, витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 02 квітня 2004 року 
№ 4031893, державний акт на право приватної власності на землю від 16 липня 
2002 року № IV-3K№038223, технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна від 
13 березня 2008 року № 1046439777. Вказувала про те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 іпотекодавець ОСОБА_3 померла. Згідно із заповітом від 19 грудня 2002 року іпотекодавець ОСОБА_3 заповіла належне їй майно, у тому числі вказані житловий будинок та земельну ділянку, які є предметом іпотеки, позивачу дошлюбне прізвище якої було « ОСОБА_1 » та яка внаслідок шлюбу прийняла прізвище чоловіка « ОСОБА_1 ».У зв`язку зі смертю ОСОБА_3 приватним нотаріусом Савчин Н. І. 
01 червня 2013 року зареєстрована спадкова справа № 54592216, однак вона, як єдиний спадкоємець за померлою, станом на 23 березня 2015 року, не в змозі оформити свої спадкові права, через те, що відповідач не передає вищевказаних документів на предмети іпотеки ані спадкоємцю, ані нотаріусу, яка веде спадкову справу. Також зазначала про те, що 15 вересня 2014 року Банк подав позов про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, із позовної заяви у цій справі та внаслідок ознайомлення із матеріалами цієї справи, позивач дізналася про те, що вказаний вище іпотечний договір укладений та підписаний від імені ОСОБА_3 відповідачем ОСОБА_2 , яка одночасно є позичальником за вищевказаним кредитним договором № KF48156 - тобто представником, яка діяла у своїх інтересах, що суперечить положенням частини 3 статті 238 ЦК України. На думку позивача, такий договір іпотеки є недійсним, оскільки він суперечить вимогам частинам першій, другій статті 203 ЦК України, і посвідчений нотаріально всупереч положенням частини третьої статті 209 ЦК України, якими визначено, що нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 цього Кодексу.
 
У зв`язку з викладеним позивач просила визнати недійсним іпотечний договір від 
31 березня 2008 року, застосувавши наслідки його недійсності; зобов`язати ПАТ «ВіЕс Банк» передати позивачу раніше отримані згідно акту приймання-передачі від 
31 березня 2008 року оригінали наступних документів: свідоцтво право власності на нерухоме майно від 01 липня 2004 року НОМЕР_5, витяг реєстрацію права власності на нерухоме майно від 02 квітня 2004 року № 4031893, державний акт на право приватної власності на землю IV-3K№038223 виданий 16 липня 2002 року Кам`яницькою сільською радою, технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна від 
13 березня 2008 року № 1046439777 виготовлений Ужгородським РКП БТІ та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
 
Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30 березня 2018 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Закарпатської області від 19 вересня 2018 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Судові рішення мотивовані тим, що при укладенні оспорюваного іпотечного договору від 31 березня 2008 року, укладеного між ВАТ «Електрон банк», ОСОБА_2 і 
ОСОБА_3 , мали місце порушення частини третьої статті 238 ЦК України, оскільки вказаний правочин від імені іпотекодавця, було вчинено особою, яка її представляє - ОСОБА_2 у своїх інтересах, оскільки саме вона є позичальником за кредитним договором від 31 березня 2008 року № KF 48156, у забезпечення виконання зобов`язань за яким, було укладено іпотечний договір. Однак суди відмовили у задоволенні позову, у зв`язку з пропуском позивачем позовної давності, оскільки 
31 березня 2008 року між ВАТ «Електрон банк», ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 було укладено договір поруки у забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 31 березня 2008 року № KF 48156, що свідчить про той факт, що ОСОБА_1 була обізнана із змістом вказаного кредитного договору, зокрема з пунктом 2.1 де чітко було визначено, що виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором забезпечується:-іпотекою домоволодіння та земельної ділянки площею 0,08 га, які належать ОСОБА_3 та знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 згідно іпотечного договору; - порукою фізичної особи - ОСОБА_1 , згідно договору поруки. Отже суди обох інстанцій застосовуючи до спірних правовідносин позовну давність виходили з того, що про оспорюваний іпотечний договір позивачу було відомо з дня його укладення, а не з 
15 вересня 2014 року, як вона стверджує.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
У жовтні 2018 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга  ОСОБА_1 , подана адвокатом Вакулою Ю. І., на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30 березня 2018 року та постанову Апеляційного суду Закарпатської області від 19 вересня 2018 року.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
ОСОБА_1 у касаційній скарзі, поданій адвокатом Вакулою Ю. І., посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення, яким повністю задовольнити її позовні вимоги. Також просила провести розгляд її справи за її участю.
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення є незаконними та необґрунтованими, оскільки судами обох інстанцій неправильно встановлено обставини, які мають значення для спірних правовідносин. Звертає увагу на те, що суди обох інстанцій дійшли правильного висновку про те, що при укладенні оспорюваного нею правочину, а саме договору іпотеки, були порушені положення частини третьої статті 238 ЦК України, тому в цій частині вона погоджується з висновками судів. Разом з тим, заявник вважає судами першої та апеляційної інстанцій безпідставно було застосовано до спірних правовідносин позовну давність за заявою Банку, оскільки інший відповідач визнав позов та заяви про застосовування позовної давності не подавав. Вказує на те, що вона звертала увагу суду апеляційної інстанції на ту, обставину, що Банк на підтвердження того, що нею 
20 березня 2009 року було підписано додаткову угоду до договору поруки 
№ РО 93332 від 31 березня 2008 року надав до суду першої інстанції неналежний доказ, а саме копію такого договору, а не оригінал. На її думку, встановлення обставин справи на підставі неналежних доказів є порушенням її прав. Зазначає про те, що вона звертаючись до суду з позовом просила визнати недійсним договір іпотеки та зобов`язати Банк повернути їй оригінали документів на предмет іпотеки, однак її вимога про повернення документів так і не була вирішена судом першої інстанції, оскільки рішення суду не містить жодних мотивів, якими керувався суд відмовляючи їй у задоволенні такої вимоги. Наголошувала на тому, що суди обох інстанцій дійшли неправильного висновку стосовно того, що нею пропущено позовну давність. Вказувала, що суди необґрунтовано виходили з того, що перебіг позовної давності необхідно обраховувати саме з моменту підписання оспорюваного договору (31 березня 2008 року), оскільки право на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки у неї виникло лише після смерті іпотекодавця ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , тому висновок суду про те, що позивач за життя іпотекодавця мала право оскаржити оспорюваний нею договір іпотеки є помилковим. Зазначала про те, що звертаючись до суду з позовом вона оспорює не сам факт укладення договору іпотеки, а спосіб укладення такого договору, а Банк не довів належними та допустимими доказами той факт, що позивачу було відомо раніше про те, що оспорюваний договір замість ОСОБА_3 (іпотекодавця), підписала ОСОБА_2 , яка діяла в своїх інтересах, оскільки була позичальником за кредитним договором. Наголошувала на тому, що початок відліку позовної давності має обраховуватися саме з 15 вересня 2014 року, оскільки саме після цієї дати їй стало відомо про те, що оспорюваний договір було укладено з порушенням вимог частини третьої статті 238 ЦК України. Отже на думку позивача, право та інтереси щодо предмета іпотеки у неї виникли лише після відкриття спадщини та зачитування заповіту, а об`єктивна можливість дізнатися про обставини, які стали підставою для позовних вимог виникла значно пізніше, а саме після отримання її представником копії оспорюваного договору, тому саме з цієї дати має й обраховуватися перебіг позовної давності.
 
Доводи інших учасників справи
 
Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 13 грудня 2018 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано її з Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області.
 
У січні 2019 року справу № 308/3607/16-ц передано до Верховного Суду.
 
14 квітня 2020 рокуна підставі розпорядження про призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи № 1076/0/226-20 справу передано судді-доповідачеві Каларашу А. А. та визначено суддів, які ввійшли до складу колегії.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суди встановили, що 31 березня 2008 року між ВАТ «Електрон банк», правонаступником якого відповідно до Статуту є ПАТ «ВіЕс Банк», та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № KF 48156, згідно якого позичальнику було надано кредит у розмірі 38 000,00 доларів США строком на 15 років - до 30 березня 
2023 року під 12,5% річних (а. с. 14-16 том 1).
 
Банк виконав свої зобов`язання та надав ОСОБА_2 відповідні грошові кошти у гривневому еквіваленті, що підтверджується заявою про видачу готівки від 
31 березня 2008 року № 1479_76.
 
31 березня 2008 року між ВАТ «Електрон банк», ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , з метою забезпечення зобов`язань за кредитним договором від 31 березня 2008 року 
№ KF 48156 було укладено оспорюваний іпотечний договір, згідно з яким були передані в іпотеку Банку належне на праві власності ОСОБА_3 домоволодіння за адресою: Ужгородський район, територія Кам`яницької сільської ради, що складається з житлового будинку загальною площею 72,5 кв. м, житловою площею 57,38 кв. м, що на плані значиться літерою А, літня кухня - літера Б, сарай - літера В, сарай - літера Г, сарай - літера Д, вбиральня - літера Е, гараж - літера Ж, сторожа - літера №, споруди - літера І, та земельну ділянку № 1 площею 0,08 га кадастровий номер 2124882901:02:003:0170 із цільовим призначенням - для обслуговування житлового будинку (а. с. 17-21 том 1).
 
У зв`язку з укладенням іпотечного договору ОСОБА_3 , від імені якої діяла ОСОБА_2 , передала Банку за актом від 31 березня 2008 року на зберігання оригінали правовстановлюючих документів на нерухоме майно: свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 01 липня 2004 року серії НОМЕР_5, витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 02 квітня 2004 року № 4031893 (реєстраційний номер 6439777), технічний паспорт Ужгородського районного БТІ, реєстраційний номер 104 від 13 березня 2008 року; державний акт на право приватної власності на землю від 16 липня 2002 року серії IV-3K № 038223 (а. с. 35 том 1).
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 іпотекодавець ОСОБА_3 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 25 березня 2013 року НОМЕР_3 (а. с. 26 том 1).
 
Згідно із заповітом від 19 грудня 2002 року іпотекодавець ОСОБА_3 заповіла належне їй майно, в тому числі житловий будинок та земельну ділянку, які є предметом іпотеки, позивачці дошлюбне прізвище якої було « ОСОБА_1 » та яка внаслідок шлюбу прийняла прізвище чоловіка « ОСОБА_1 », що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 25 вересня 2011 року НОМЕР_4 (а. с. 27-28 том 1).
 
У зв`язку зі смертю ОСОБА_3 приватним нотаріусом Савчин Н. І. 01 червня 
2013 року зареєстрована спадкова справа № 54592216, що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 11 червня 2013 року № 34231094 (а. с. 29 том 1).
 
Як єдиний спадкоємець за померлою, станом на 23 березня 2015 року, позивач не в змозі оформити свої спадкові права, через те що Банк не передає оригінали правовстановлюючих документів ні спадкоємцю, ні нотаріусу, яка веде спадкову справу, навіть незважаючи на вимогу приватного нотаріуса від 23 березня 2015 року № 28/02-14 (а. с. 36 том 1).
 
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Пунктом 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 
2020 року № 460-ІХ установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Тому у тексті цієї постанови норми ЦПК України наводяться в редакції, яка була чинною станом на 07 лютого 2020 року.
 
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина третя статті 400 ЦПК України).
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги та дослідивши матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що оскаржувані судові рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують та є такими, щоне підлягає задоволенню з огляду на таке.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Суд першої інстанції вирішуючи спірні правовідносини дійшов висновку про те, що при укладенні оспорюваного іпотечного договору від 31 березня 2008 року між ВАТ «Електрон банк», ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , мали місце порушення вимог частини третьої статті 238 ЦК України, оскільки вказаний правочин від імені ОСОБА_3 , було вчинено особою, яка її представляє - ОСОБА_2 у своїх інтересах, оскільки саме ОСОБА_2 є позичальником за кредитним договором від 31 березня 2008 року 
№ KF 48156, у забезпечення виконання зобов`язань за яким, було укладений цей іпотечний договір.
 
Дані обставини справи не оспорюються сторонами, оскільки і в апеляційній скарзі, і в касаційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо наявності порушень вимог частини третьої статті 238 ЦК України при укладенні оспорюваного нею договору іпотеки, а інші учасники справи рішення суду першої інстанції не оскаржують.
 
Таким чином, оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій переглядаються в межах доводів касаційної скарги, а саме в частині пропуску позовної давності та в частині позовних вимог про зобов`язання Банку передати позивачу раніше отримані оригінали правовстановлюючих документів на предмет іпотеки.
 
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
 
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
 
При цьому відповідно до частин першої та п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
 
Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.
 
Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.
 
Разом з тим, згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.
 
Виходячи зі змісту статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).
 
При цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з того самого моменту коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.
 
Вказана позиція неодноразово висловлювалась Великою Палатою Верховного Суду та є сталою.
 
Як встановлено судами, та вбачається з матеріалів справи відповідач ПАТ «ВіЕс Банк» 11 серпня 2016 року подало до суду першої інстанції заяву про застосування до спірних правовідносин позовної давності, оскільки позивачу про існування оспорюваного іпотечного договору було відомо ще з 31 березня 2008 року, оскільки позивач є поручителем за кредитним договором з метою забезпечення якого й було укладено оспорюваний нею правочин, а також позивач (поручитель), позичальник та іпотекодавець померла ОСОБА_3 є близькими родичами, а саме позивач та позичальник є матір`ю та дочкою, а іпотекодавець та позивач є бабою та онукою.
 
Перевіряючи дотримання позивачем строку позовної давності, суд першої інстанції, з висновками, якими погодився апеляційний суд, встановив, що позивач при зверненні до суду з позовом про визнання оспорюваного іпотечного договору недійсним такий строк пропустила, оскільки вона не довела суду, що вона не знала і не могла знати про порушення її прав, оскільки 31 березня 2008 року між ВАТ «Електрон банк», ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 було укладено договір поруки у забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 31 березня 
2008 року № KF 48156, що свідчить про той факт, що ОСОБА_1 була обізнана із змістом вказаного кредитного договору, зокрема з пунктом 2.1 де чітко було визначено, що виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором забезпечується:-іпотекою домоволодіння та земельної ділянки площею 0,08 га, які належать ОСОБА_3 та знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 згідно іпотечного договору;- порукою фізичної особи - ОСОБА_1 , згідно договору поруки.
 
Разом з тим, слід зазначити суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, не звернули уваги на те, що у ОСОБА_1 станом на 31 березня 2008 року не було жодних прав на нерухоме майно, яке стало предметом іпотеки, тому на той час вона не мала й права на оскарження оспорюваного договору іпотеки.
 
Слід зазначити, що права та інтереси на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки за оспорюваним договором іпотеки виникло у позивача саме з 23 березня 2013 року з огляду на таке.
 
Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).
 
Частиною першою статті 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.
 
Згідно з частинами першою, п`ятою статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
 
Таким чином, у ОСОБА_1 виникло право власності на нерухоме майно, яке є предметом оспорюваного договору іпотеки з часу відкриття спадщини, а саме з 
23 березня 2013 року, тому саме з цього часу позивач могла довідатися про порушення свого права, однак не зважаючи на це вона з позовними вимогами про визнання недійсним договору іпотеки звернулася лише 07 квітня 2016 року, тобто через 3 роки та 14 днів.
 
Крім того, суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що про сам факт існування оспорюваного іпотечного договору ОСОБА_1 було відомо ще з 
31 березня 2008 року, оскільки саме 31 березня 2008 року між ВАТ «Електрон банк», ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 було укладено договір поруки у забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 31 березня 
2008 року № KF 48156, що свідчить про той факт, що ОСОБА_1 була обізнана із змістом вказаного кредитного договору, зокрема з пунктом 2.1 де чітко було визначено, що виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором забезпечується:-іпотекою домоволодіння та земельної ділянки площею 0,08 га, які належать ОСОБА_3 та знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 згідно іпотечного договору;- порукою фізичної особи - ОСОБА_1 , згідно договору поруки.
 
Отже, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку щодо відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 у зв`язку з пропуском нею позовної давності не зважаючи на те, що ними неправильно було визначено дату з якої у позивача виникло право на звернення до суду з таким позовом, оскільки про існування оспорюваного договору іпотеки їй було відомо з 31 березня 2008 року, проте право на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки у неї виникло з 23 березня 2013 року, а з позовними вимогами вона звернулася лише 07 квітня 2016 року, тобто з пропуском трирічного строку, встановленого статтею 257 ЦПК України.
 
Разом з тим неправильне визначення, судами обох інстанцій, дати з якої у позивача виникло право на звернення до суду з позовом не впливає на правильне вирішення ними спору, а згідно з частиною другою статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Необґрунтованими є доводи касаційної скарги стосовно того, що про порушення свого права позивач дізналася лише з того моменту коли її представник отримав копію оспорюваного договору іпотеки, оскільки відлік позовної давності обчислюється з того самого моменту коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила, а не з того моменту коли про таке порушення довідався її представник чи інша уповноважена нею особа.
 
Доводи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні її позову не вирішив її позовної вимоги про зобов`язання Банку передати їй раніше отримані оригінали правовстановлюючих документів на предмет іпотеки не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень з огляду на таке.
 
Цивільний процесуальний закон передбачає випадки, коли суд, що ухвалив рішення, вправі самостійно виправити його недоліки: ухвалення додаткового рішення, роз`яснення рішення суду, виправлення описок і арифметичних помилок.
 
Усунення недоліків судового рішення судом, який ухвалив рішення, є елементом судового захисту і відбувається у спосіб, визначений цивільним процесуальним законом.
 
Відповідно до частини першої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; судом не вирішено питання про судові витрати; суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 
430 цього Кодексу.
 
Разом з тим, ОСОБА_1 не надано до суду касаційної інстанції належних та допустимих доказів стосовно того, що вона зверталася до суду першої інстанції із заявою про ухвалення додаткового рішення суду щодо її позовних вимог про зобов`язання Банку передати їй раніше отримані оригінали правовстановлюючих документів на предмет іпотеки, а їй необґрунтовано було відмовлено у задоволенні такої заяви
 
Таким чином позивач не позбавлена права передбаченого статтею 270 ЦПК України для звернення до суду першої інстанції із заявою про ухвалення додаткового рішення суду щодо вирішення її позовних вимог про зобов`язання Банку передати їй раніше отримані оригінали правовстановлюючих документів на предмет іпотеки.
 
Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами. В силу вимог вищевказаної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 
6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 
6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
 
Щодо клопотання ОСОБА_1 , заявленого адвокатом Вакулою Ю. І., про розгляд справи за її участю.
 
31 жовтня 2018 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга  ОСОБА_1 , подана адвокатом Вакулою Ю. І., в якій адвокат, зокрема просив провести розгляд справи за участю позивача.
 
Вказане клопотання не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Відповідно до частини першої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи має бути проведений протягом п`яти днів після складання доповіді суддею-доповідачем колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
 
Розгляд цієї справи в касаційному порядку проведений Верховним Судом за правилами статті 401 ЦПК України в порядку письмового провадження, в якому учасники справи не повідомляються про такий розгляд.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , подану адвокатом Вакулою Юрієм Ігоровичем, залишити без задоволення.
 
Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30 березня 2018 року та постанову Апеляційного суду Закарпатської області від 19 вересня 
2018 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                           А. А. Калараш
 
 В. М. Сімоненко
 
 С. П. Штелик