ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
іменем України

17 червня 2020 року
м. Харків

справа № 645/6560/18
провадження № 22ц/818/448/20

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого – Котелевець А.В.,
суддів – Бурлака І.В., Хорошевського О.М.,
за участю секретарі – Кравченко О.О.,

учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 , 
представники позивача – ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
відповідач – ОСОБА_4 ,
відповідач – ОСОБА_5 ,
представник відповідача – ОСОБА_6 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 17 жовтня 2019 року в складі судді Онупко М.Ю.,

у с т а н о в и в:

В листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним. 

Позовна заява мотивована тим, що 10 квітня 2013 року в простій письмовій формі договір позики, відповідно до умов якого він позичив ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 15 000,00 доларів США, які остання зобов`язалась повернути в строк до 10 квітня 2014 року.

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 01 березня 2017 року з ОСОБА_4 на його користь стягнуто заборгованість за договором позики від 14 квітня 2013 року в загальному розмірі 706 032,75 грн. Вирішено питання про стягнення судового збору.

01 червня 2017 року суд видав виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_4 на його користь боргу в сумі 706 032,75 грн та 7 010,00 грн судового збору, 13 липня 2017 року державна виконавча служба відкрила виконавче провадження № 54293014.

Однак 10 червня 2016 року ОСОБА_4 уклала договір дарування зі своєю матір`ю ОСОБА_5 , передавши безоплатно у власність обдарованій квартиру АДРЕСА_1 . 

Відчужуючи нерухоме майно на користь своєї матері, ОСОБА_4 знала про те, що він звернувся до суду з позовом про стягнення з неї боргу на користь позивача, тому могла передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на нерухоме майно, а отже оспорюваний правочин є фіктивним.

Посилаючись на викладене, позивач проси визнати договір дарування від 10 червня 2016 року недійсним.

27 лютого 2019 року ОСОБА_5 подала відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити в задоволенні позовних вимог.

Відзив мотивовано тим, що право власності на спірну квартиру донька набула 24 червня 2009 року на підставі договору довічного утримання, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 , померлою ІНФОРМАЦІЯ_1 . Однак тягар по утриманню цього майна несла вона, у зв`язку з чим у них з донькою виникали непорозуміння. Зазначає, що договір дарування було укладено до ухвалення судового рішення, яким з доньки на користь позивача стягнуто борг за договором позики. Отже, вважає, що відсутні правові підстави для визнання цієї угоди недійсною.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 17 жовтня 2019 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання договору дарування квартири недійсним залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_5 зареєстрована та проживає у спірній квартирі, сплачує за комунальні послуги; будь-яких рішень суду чи відомостей щодо відкритих виконавчих проваджень про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 боргу на момент укладення договору дарування та на нас розгляду справи суду не надано; крім того не надано доказів, що на момент укладення договору дарування існувала заборона на відчуження спірного нерухомого майне. При цьому суд першої інстанції послався на правову позицію, що міститься в постанові Верховного суду України від 21 січня 2015 року, відповідно до якої позивач, який звернувся до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність у учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.; ознака вчинення правочину лише для виду повинна бути властива дім обох сторін; якщо одна сторона діяла лише для виду, а інша – намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

12 листопада 2019 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, викладених в рішенні суду, обставинам справи; невідповідність висновків суду, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нову постанову про задоволення позову в повному обсязі. 

Апеляційна скарга мотивована тим, що він виконав зобов`язання за договором позики та надав ОСОБА_4 гроші, а ОСОБА_4 не повернула борг. Зазначає, що вчиненням договору дарування він був позбавлений можливості отримати гроші, в тому числі шляхом звернення стягнення на майно, а ОСОБА_4 була обізнана про свою заборгованість і про відкриття провадження судом за його позовом. 

19 грудня 2019 року ОСОБА_5 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Відзив мотивовано тим, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтвердженими наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права.

ОСОБА_4 рішення суду першої інстанції не оскаржила, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункт 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України – в межах доводів і вимог апеляційної скарги - судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з вимогами частин першої, другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Матеріали справи свідчать, що заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 01 березня 2017 року з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 стягнуто заборгованість за договором позики від 14 квітня 2013 року в загальному розмірі 706 032,75 грн та 7 010,00 грн судового збору (а. с. 26 т. 1).

01 червня 2017 року Дзержинським районним судом м. Харкова видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 боргу в сумі 706 032,75 грн та 7 010,00 грн судового збору (справа № 638/5941/16-ц; провадження № 2/638/1146/17) (а. с. 27 т. 1).

13 липня 2017 року головним державним виконавцем Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області прийнято постанов про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання вказаного виконавчого листа (№ 54293014) (а. с. 28 т. 1).

10 червня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір дарування, відповідно до умов якого ОСОБА_4 передала безоплатно у власність ОСОБА_5 однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 160 т. 1). 

Оспорюючи договір дарування від 10 червня 2016 року, ОСОБА_1 зазначав, що він звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_4 боргу на свою користь, тому остання могла передбачити негативні наслідки для себе у випадку ухвалення та виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на нерухоме майно.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України.

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом частини п`ятої статті 203 правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлені цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. 

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. 

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої сторони щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Саме такі правові висновки зроблені в постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі № 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц, а також в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), де вказано про неправильне застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникають із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном.

Відчужуючи належну  ОСОБА_4 на праві власності однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 своїй матері  ОСОБА_5 , ОСОБА_4 була обізнана про те, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення з неї боргу на користь позивача, тому могла передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на нерухоме майно. При цьому в указаному житлі як дарувальник, так і обдарована не проживають та фактично ним не користуються.

Оскільки при укладенні 10 червня 2016 року оспорюваного правочину воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву та вони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином, їх дії вчинені на перехід права власності на нерухоме майно з метою приховання майна від виконання в майбутньому рішення суду про стягнення грошових коштів з ОСОБА_4 , висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним є помилковим. 

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (частина 1 статті 376 ЦПК України).

Рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нової постанови про визнання оспорюваного правочину недійсним на підставі статті 234 ЦК України.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Частиною 1 статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За правилами пунктів «б», «в» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Судові витрати, понесені відповідачем, документально підтверджуються - за подачу позовної заяви в розмірі 704,90 грн; за подачу апеляційної скарги - в розмірі 1 057,50 грн (а. с. 1 т. 1, а. с. 1 т. 2).

Оскільки апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в загальному розмірі 1 762,40 грн (704,90 грн + 1 057,50 грн) в частковому порядку – по 881,20 грн з кожної. 

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 2, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 17 жовтня 2019 року скасувати та ухвалити нову постанову.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним задовольнити. 

Визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 10 червня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Коробовою І.Г. за реєстровим № 996. 

Стягнути з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1 762,40 грн (одна тисяча сімсот шістдесят дві грн 40 коп.) в частковому порядку – по 881,20 грн (вісімсот вісімдесят одна грн 20 коп.) з кожної. 

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду. 

Повне судове рішення складено 19 червня 2019 року.

Головуючий А.В.Котелевець 

Судді І.В.Бурлака

О.М.Хорошевський