Справа № 306/667/19

П О С Т А Н О В А
Іменем України

        11 березня 2020 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.
суддів: Кондора Р.Ю., Собослоя Г.Г.1
з участю секретаря судового засідання: Терпай С.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Свалявського районного суду ухваленого 11 червня 2019 року головуючим суддею Уліганинець П.І. за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу, –

встановив:

У квітні 2019 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі по тексту – АТ КБ «ПриватБанк») звернувся у суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. 
Позовну вимогу обґрунтовував тим, що 26.10.2006 року ОСОБА_1 отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.
Відповідач своїх зобов`язань за кредитним договором не виконував належним чином, внаслідок чого виникла заборгованості на суму 153 741,77 грн. 
Посилаючись на викладене просить суд стягнути з відповідача частину заборгованості в розмірі 120 475,50 грн.

Рішенням Свалявського районного суду від 11 червня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням АТ КБ «ПриватБанк» оскаржив його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. В обґрунтування скарги посилається на те, що строк позовної давності не пропущено, так як згідно довідки банку картка ОСОБА_1 перевипускалася, остання з терміном дії 08.2017, а отже строк позовної давності рахується з 31.08.2017, і такий банком не пропущено.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 

Відповідно до приписів ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. 

Встановлено, що 26 жовтня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк)» і ОСОБА_1 був укладений кредитний договір шляхом приєднання (частина перша статті 634 ЦК України). Відповідно до нього ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 4000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

У Анкеті-заяві зазначено, що ОСОБА_1 ознайомилася і згідна з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку.

Свою згоду з Умовами та Правилами, а також Тарифами ОСОБА_1 висловила у своїй заяві та довідці про кредитування, які власноручно підписала (а.с.9).

Відповідно до наданого позивачем розрахунку (а.с.5-8) станом на 31.01.2019 р. за ОСОБА_1 рахується заборгованість по даному кредитному договору у розмірі 153 741,77 грн., яка складається з: 4000 грн. заборгованості за тілом кредиту; 145 841,77 грн. заборгованості по відсоткам; 3900 грн. пеня та комісія.

В прохальній частині позовної заяві, банк, виходячи з принципу диспозитивності цивільного процесу, просив суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в розмірі 120 475,50 грн., яка складається з 4000 грн. заборгованості за кредитом та 116 475,50 грн. заборгованості по відсоткам за період з 27.10.2006 по 30.10.2018.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з пропуску позивачем трирічного строку позовної давності.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Зокрема, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Відповідно до пунктів 3.1.1, 5.4 правил користування платіжною карткою граничний строк дії картки (місяць і рік) указано на ній і вона дійсна до останнього календарного дня такого місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця вказаного на картці (поле MONTH).

Згідно довідки АТ КБ «ПриватБанк» за даним кредитом ОСОБА_1 отримала наступні картки: 27.10.2006 з терміном дії 05/15; 05.11.2013 з терміном дії 08/17. Вказане узгоджується з розрахунком заборгованості, з якого вбачається, що ОСОБА_1 в період дії перевипущеної картки користувалася нею, та здійснила останнє погашення заборгованості за кредитом 05.11.2015 року. 

Відтак апеляційний суд вважає, що строк повернення кредиту в повному обсязі настав 31.08.2017 року. З позовом до суду банк звернувся у квітні 2019 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності.

Водночас з приводу розміру заборгованості ОСОБА_1 слід зазначити наступне.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статей 633, 634 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона – підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати, зокрема, надання послуг кожному, хто до неї звернеться (зокрема, банківське обслуговування); умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги; договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим Банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За замістом статей 526, 1048, 1054, 1055 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства; кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним; за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України), відповідно до якої позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. 

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Згідно заяви-анкети, Умов та Правил надання банківських послуг, а також Тарифів, є складовими кредитного договору. Водночас, банком не надано доказів, що саме долучені ним витяг з Умов та Правил та Витяг з Тарифів діяли на момент укладення кредитного договору, позаяк такі не підписані позичальником. При цьому, в анкета-заяві визначено базову процентну ставку за кредитом у розмірі 1,96% за місяць, що еквівалентно 23,52% річних, натомість розрахунок заборгованості зроблено виходячи з відсоткової ставки 36% річних, а в подальшому 30%, 34,80% та 43,20% річних.

Отже, надані позивачем до суду першої інстанції докази є суперечливими та не дають можливості встановити таку істотну умову кредитного договору, як розмір відсотків.

Крім того, колегія враховує також наступне.

Велика Палата Верховного Суду, розглядаючи справу № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) у Постанові від 03 липня 2019 року зазначила, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк», тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Посилання апелянта на Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua), з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку – в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана відповідачем, і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Відповідно до ч. 3 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між Банком та фізичною особою – споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі – Закон №1023-XII).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач – фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 03 липня 2019 року (справа № 342/180/17) зауважила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту і Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Тому, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Зважаючи на встановлені обставини, надана позивачем Анкета-заява сама по собі не є належним і достатнім доказом укладення кредитного договору. Такий договір не містить всіх істотних умов, необхідних для договорів кредиту за якими сторони досягли згоди, зокрема в частині розміру відсотків.

За встановлених обставин, апеляційний суд вважає, що з відповідача підлягає стягненню лише заборгованість по тілу кредиту на загальну суму 4000,00 грн., що складається з суми 3557,88 грн., поточної заборгованості за кредитом; та суми 442,12 грн., простроченої заборгованості за кредитом. В задоволенні іншої вимоги про стягнення заборгованості по відсоткам у розмірі 116 475,50 грн. слід відмовити.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Позивачем пред`явлено позов на загальну суму 120 475,50 грн., але ж апеляційним судом задоволені такі позовні вимоги лише на суму 4000 грн., що становить 3,32% від пред`явлених вимог.

За пред`явлення позову позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1921 грн., а за подачу апеляційної скарги – 2881,50 грн., тобто загальний розмір судових витрат апелянта становить 4802,50 грн., а отже, апелянту слід відшкодувати суму 159,44 грн., судових витрат (4802,50 * 3,32%).

Приймаючи до уваги наведене та керуючись статтями 141, 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, –

постановив:

апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», задовольнити частково.

Рішення Свалявського районного суду від 11 червня 2019 року, скасувати та постановити нове судове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнути з ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (ідентифікаційний номер: 14360570, адреса: 01001, м.Київ, вул. Грушевського, 1д) заборгованість за кредитним договором, яка станом на 31.08.2017 року становить загальну суму: 4000,00 грн., що складається з суми 3557,88 грн., поточної заборгованості за кредитом; з суми 442,12 грн., простроченої заборгованості за кредитом.

У задоволенні решти позовної вимоги, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (ідентифікаційний номер: 14360570, адреса: 01001, м.Київ, вул. Грушевського, 1д) судові витрати у розмірі 159,44 грн., судового збору.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 18 березня 2020 року.

Суддя-доповідач

Судді