ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2020 року
м. Харків

Справа № 554/5563/19
Провадження № 22-ц/818/1171/20,
№ 22-ц/818/1273/20

Категорія: відшкодування шкоди

Харківський апеляційний суд у складі: 

головуючого - Кіся П.В.,
суддів: - Хорошевського О.М.,
- Яцини В.Б.,
за участю секретаря - Пузікової Ю.С.

учасники справи:
позивач:  ОСОБА_1 , 
відповідачі: Полтавський апеляційний суд, Апеляційний суд Полтавської області, Державна казначейська служба України,
третя особа - ОСОБА_2 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові справу за апеляційною скаргою та доповненнями до апеляційної скарги  ОСОБА_1 

на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 04 жовтня 2019 року у складі судді Бугрія В.М., - 

встановив: 

21 червня 2019 року  ОСОБА_1 звернувся у суд з позовом до Полтавського апеляційного суду, Апеляційного суду Полтавської області, Державної казначейської служби України в якому, з урахуванням уточнень від 19.08.2019 року, просив стягнути з Державного бюджету України в особі Державної казначейської служби України за рахунок коштів державної казначейської служби України шляхом безспірного списання з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України 1500000 грн. у якості відшкодування моральної шкоди.

Обґрунтовуючи позов ОСОБА_1 посилався на те, що відповідно до постанови Верховної Ради України від 07 жовтня 2010 року він був звільнений у відставку з посади судді Апеляційного суду Полтавської області і з того часу отримує довічне грошове утримання, розмір якого залежить від певних чинників, в тому числі і від доплати за вислугу років, яка вираховується в розмірі від наявного стажу роботи. 

Незважаючи на наявність у нього стажу на відповідних посадах, який передбачає право на надбавку за вислугу років у розмірі 80% до посадового окладу судді, посадові особи Апеляційного суду Полтавської області тривалий час надавали довідки, в яких штучно занижувався стаж роботи порівняно з фактичним, внаслідок чого йому нараховувалося 60% доплати за вислугу років замість 80% .
Посилаючись на положення частини другої ст.130 Конституції України позивач просив суд звернути увагу на те, що встановлення суддівської винагороди має здійснюватися виключно законами. Таким є Законом України "Про судоустрій і статус суддів", що узгоджується з приписом частини другої статті 130 Конституції України.
Згідно частини п`ятої статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (Закон №2453) суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу роківу розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років - 15 відсотків, більше 5 років - 20 відсотків, більше 10 років - ЗО відсотків, більше 15 років - 40 відсотків, більше 20 років - 50 відсотків, більше 25 років - 60 відсотків, більше 30 років - 70 відсотків, більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу.
Чинна редакція нового Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (Закон №1402-19) зберегла ті ж самі стандарти щодо щомісячної доплати за        вислугу років, а саме: " Суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше З років - 15 відсотків, більше 5 років - 20 відсотків, більше 10 років - 30 відсотків, більше 15 років - 40 відсотків, більше 20 років - 50 відсотків, більше 25 років - 60 відсотків, більше ЗО років - 70 відсотків, більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу, (частина п`ята статті 135)".

Отже, вказував ОСОБА_1 , зважуючи на те, що стаж його роботи становить більше 35 років йому слід нараховувати 80% доплати за стаж роботи.
У разі підвищення грошового утримання (суддівської винагороди) нарахування щомісячного довічного грошового утримання має провадиться на підставі довідки Апеляційного суду Полтавської області про розмір посадового окладу (грошового утримання) працюючого судді на відповідній посаді з урахуванням доплати за вислугу років, яка вираховується в розмірі від наявного стажу роботи.
Однак у виданих йому довідках про заробітну плату (грошове утримання) працюючого судді Апеляційного суду Полтавської області, бухгалтерія відповідача у погодженні з відділом кадрів зазначали в довідках процентну ставку 60%, внаслідок чого було зменшено йому розмір щомісячного довічного грошового утримання.
Неодноразово, протягом 2016 - 2017 років, він звертався до голову суду ОСОБА_2 і працівників відділу кадрів, переконуючи їх, що він має право на доплату за вислугу років в розмірі 80%, просив переглянути правильність зазначеного в довідках нарахування, однак начальник відділу кадрової роботи та державної служби Михайлова Н.А. відмовляла.
Відповідач проігнорував його стаж на посаді судового виконавця Олександрійського районного народного суду Кіровоградської області з 21.03.1973 року по 05.08.1975 року та на посаді начальника відділу правової роботи Кіровоградського обласного управління юстиції за 16.09.1993 року до 22.03.1994 року і не зарахував його до стажу, який дає право на надбавку за вислугу років, хоча у відповідності із законом цей стаж відповідач зобов`язаний був враховувати.

За викладених обставин він змушений був звертатися із позовною заявою до суду і в судовому порядку захищати порушене відповідачем право у визначеному законом розмірі.

Постановою Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 06 вересня 2017 року його адміністративний позов до Апеляційного суду Полтавської області задоволено, дії Апеляційного суду Полтавської області щодо неправильного визначення надбавки за вислугу років визнано неправомірними і зобов`язано видати довідку із зазначенням розміру грошового утримання працюючого судді на відповідній посаді визначити надбавку за вислугу років в розмірі 80% у відповідності до вимог частини п`ятої статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів " Закон №2453.
Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 27 листопада 2017 року апеляційну скаргу Апеляційного суду Полтавської області задоволено частково, прийнято нову постанову, якою відмовлено у задоволенні позовних вимог про визнання дії відповідача щодо неправильного визначення надбавки за вислугу років.

Постановою Верховного Суду від 08 травня 2019 року Постанова Харківського апеляційного адміністративного суду від 27 листопада 2017 року скасовано, а постанова Крюківського районного суду міста Кременчук Полтавської області від 06 вересня 2017 року - залишено без змін.

На виконання постанови Харківського апеляційного адміністративного суду від 27.11.2017 Апеляційним судом Полтавської області йому було видано нові довідки з визначенням надбавки за вислугу років у розмірі 80 % .

Однак Полтавське об`єднане управління Пенсійного фонду України Полтавської області відмовило у перерахунку щомісячного довічного утримання судді у відставці, що змусило його знову звернутися до суду.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 24 травня 2018 року (справа № 816/1191/18) дії Полтавського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області визнано протиправними, відповідача зобов`язано провести перерахунок та виплату йому щомісячного довічного грошового утримання. 

Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 13 вересня 2018 року рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 24 травня 2018 року скасовано, прийнято нову постанову про відмову в задоволенні позову. 

Ухвалою Верховного Суду від 19 жовтня 2018 року відкрито касаційне провадження за його касаційною скаргою. На даний час справа касаційна скарга не розглянута, перерахунок щомісячного довічного грошового утримання не зроблено. 

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 вказує, що внаслідок неправомірних дій відповідачів щодо надання довідок про суддівську винагороду для перерахунку щомісячного довічного грошового утримання у відповідності до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» йому завдані матеріальна та моральна шкода, яка полягають у тому, що він, починаючи з 1 січня 20102 року, тобто більше восьми років не отримав належного розміру щомісячного довічного грошового утримання і станом на теперішній час порушується його право на належне грошове утримання судді у відставці.

Зазначає, що такими діями відповідачі порушують принцип незалежності, недоторканості суддів та їх гарантії, які визначені Конституцією України та законами України, принижує його честь судді, змушуючи постійно звертатися до суду за захистом порушеного права, витрачаючи час на складання процесуальних документів. 

Завдана неправомірними діями відповідачів моральна шкода полягає в тому, що відповідачі порушили принцип незалежності, недоторканості суддів та їх гарантії у відставці, які визначені Конституцією та Законами України; принизили його честь судді, змусивши звертатися до суду за захистом порушеного права, втрачати час на складання процесуальних документів.

При цьому він отримував постійно дискомфорт та негативні емоції від незаконних дій відповідача, і це при тому, що статус судді та його елементи, зокрема матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, не є особистим привілеєм, а засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і передбачений законом для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя.

Маючи передбачене законом право на належне довічне утримання, він до цього часу позбавлений можливості реалізувати ці права та отримувати щомісячне довічне грошового утримання для забезпечення своєї життєдіяльності та відновлення здоров`я, хоча є інвалідом 2-ї групи і потребує постійного санаторно-курортного лікування.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 04 жовтня 2019 року у задоволенні позову  ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив рішення Октябрьского районного суду м. Полтави від 04 жовтня 2019 року скасувати, а справу направити до суду першої інстанції за встановленою підсудністю. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що рішення є незаконним з підстав неправильного застосування норм процесуального права, а саме з урахуванням первісної та додаткової заяви він просив розглянути справу за правилами загального позовного провадження, але судом проігноровано зазначене клопотання позивача, чим порушено вимоги статей 274 та 277 ЦПК України, також він тричі подавав заяви про відвід судді Бугрію В.М., які всупереч статі 40 ЦПК України. не розглянуті. Стверджує, що суд першої інстанції проігнорував його заяву подану у відповідності до ст. 223 ЦПК України про відкладення розгляду справи, грубо порушив норми процесуального права, щодо з`ясування обставин справи та дослідження доказів, та розглянув справу по суті у відсутності позивача. Постановляючи рішення, суд першої інстанції грубо порушив вимоги статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, постановив завідомо неправосудне рішення. 

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 28 жовтня 2019 року цивільну справу №554/5563/19 передано голові Полтавського апеляційного суду для вирішення питання про направлення справи до Верховного Суду для визначення підсудності у порядку передбаченому частиною шостою статті 31 ЦПК України.

Розпорядженням голови Полтавського апеляційного суду від 29 жовтня 2019 року № 1 вказану цивільну справу передано до Верховного Суду для визначення підсудності.

Ухвалою Верховного суду у складі судді Касаційного цивільного суду Усик Г. І. від 18 листопада 2019 року визначено підсудність цієї цивільної справи - Харківському апеляційному суду.

23 грудня 2019 року справа надійшла до Харківського апеляційного суду.

Крім того, 24.12.2019 року до Харківського апеляційного суду від Верховного суду надійшли подані ОСОБА_1 в межах строку для апеляційного оскарження рішення суду доповнення до апеляційної скарги, в якому ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу Октябрського районного суду м. Полтави від 04 жовтня 2019 року про відмову у задоволені його клопотання про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, а справу направити до суду першої інстанції за встановленою підсудністю. В обґрунтування цих вимог ОСОБА_1 зазначає: що суд першої інстанції, відмовляючи у розгляді справи за правилами загального позовного провадження, діяв упереджено, проігнорував його додаткову вимогу про збільшення позовних вимог, а відтак справа мала би розглядатися в порядку загального позовного провадження; що у справі також відсутні ухвала про прийняття до розгляду додаткової заяви про збільшення позовних вимог; що ці порушення також є проявом упередженості судді, який всі три його заяви про відвід проігнорував і відмовив у їх задоволенні, розглянувши справу по суті.

У відзиві на апеляційну скаргу Голова ліквідаційної комісії Апеляційного суду Полтавської області Н.В.Сидоренко просить апеляційну скаргу та доповнення до апеляційної скарги ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 04 жовтня 2019 року залишити без змін, справу розглядати без їх представника. 

Відзив мотивовано тим, що при вирішенні питання розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження Октябрський районний суд м. Полтави врахував положення ч. 2, 3 ст. 274 ЦПК України, оскільки позивачем ОСОБА_1 було заявлено позовні вимоги про стягнення моральної шкоди в розмірі 150000грн., що не перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Доводи ОСОБА_1 щодо необхідності розгляду справи за правилами загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін у зв`язку із збільшенням заявлених позовних вимог до 1500000 грн. є безпідставними, оскільки на правильність ухваленого рішення не впливає. Заявлений розмір відшкодування моральної шкоди - 1500000 грн. не відповідає принципам розумності і справедливості, і фактично є формальною підставою для затягування судового розгляду і скасування по суті законного рішення. Таким чином, Апеляційний суд Полтавської області вважає, що Октябрський районний суд м. Полтави, розглянувши справу в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи, не допустив порушення норм процесуального права.

Заяви позивача ОСОБА_1 про відвід головуючого судді були розглянуті у встановленому цивільним процесуальним законодавством України порядку, посилання позивача ОСОБА_1 на позбавлення його права надати суду докази, які підтверджують заявлені позовні вимоги, є безпідставними з огляду на можливість викласти такі докази і письмові пояснення у заявах по суті справи. Зазначає, що позивач ОСОБА_1 оскаржує рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 04 жовтня 2019 року саме з підстав порушення норм процесуального права, не оспорюючи при цьому прийняте по суті позовних вимог рішення.

У відзиві на апеляційну скаргу Полтавський апеляційний суд просить залишити апеляційну скаргу та доповнення до апеляційної скарги ОСОБА_1 без задоволення, а рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 04 жовтня 2019 року без змін. Вважає, що суд першої інстанції дотримався вимог цивільного процесуального законодавства, в тому числі й щодо дотримання процедури розгляду вказаного спору, та постановив законне і обґрунтоване рішення. Зміст апеляційної скарги та доповнення до неї зводяться лише до неправильного, на думку ОСОБА_1 застосування судом першої інстанції норм процесуального права.

В судовому засіданні Харківського апеляційного суду позивач ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу і просив її задовольнити, посилаючись на викладені в ній доводи.
Інші учасники справи в судове засідання апеляційного суду не з`явилися, явку представників не забезпечили.

Зважуючи на викладене, а також на положення ст. ст. 2, 2, 43, 44, 371, 372 ЦПК України, апеляційний суд розглядає справу за відсутністю осіб., які не з`явились у судове засідання
Відповідно до частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно частини четвертої статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзивів на неї, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду підлягає скасуванню з постановленням нового про часткове задоволення позовних вимог, зважуючи на таке.

Судом першої інстанції встановлено, підтверджується письмовими доказами та не оспорюється учасниками справи, що ОСОБА_1 , починаючи з 21.03.1973 року працював на посадах: судового виконавця місцевого суду, слідчого прокуратури, прокурора Кіровоградської області, з 22.03.1994 року працював на посаді судді, голови місцевого суду Кіровоградської області, а з 09 квітня 2002 року до 04 листопада 2010 року - суддею Апеляційного суду Полтавської області. 

Відповідно до постанови Верховної Ради України від 07 жовтня 2010 року ОСОБА_1 звільнений з посади судді Апеляційного суду Полтавської області у відставку з 05 листопада 2010 року і з цього часу отримує щомісячне довічне грошове утримання.

Звернувшись в черговий раз до Апеляційного суду Полтавської області за довідкою про розмір посадового окладу (грошового утримання) працюючого судді на відповідній посаді з урахуванням доплати за вислугу років, яка вираховується в залежності від наявного стажу роботи, ОСОБА_1 отримав довідку від 03.05.2017 року за №07-59/25, в якій було відображено неповний стаж його роботи на посадах, що надає право на надбавку за вислугу років. 

Постановою Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 06.09.2017 у справі №2-а/537/127/2017 задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 до Апеляційного суду Полтавської області: визнано дії Апеляційного суду Полтавської області щодо неправильного визначення надбавки за вислугу років визнано неправомірними; зобов`язано Апеляційний суд Полтавської області в довідці про розмір грошового утримання працюючого судді на відповідній посаді визначити надбавку за вислугу років в розмірі 80 % у відповідності до вимог частини п`ятої статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Закон № 2453; зобов`язано Апеляційний суд Полтавської області видати довідки про розмір грошового утримання працюючого судді на відповідній посаді з визначеною надбавкою за вислугу років в розмірі 80 % у відповідності до вимог частини п`ятої статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Закон № 2453 з 01.01.2011 року, з 01.01.2012 року, з 01.01.2013 року, з 01.12.2013 року, з 01.09.2015 року, з 01.05.2016 року, з 01.12.2016 року ( а.с. 13-15).

Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 27.11.2017 року постанову Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 06.09.2017р. по справі № 537/2446/17  в частині визнання дій Апеляційного суду Полтавської області щодо неправильного визначення надбавки за вислугу років - неправомірними. Прийнято нову постанову, якою в цій частині позовних вимог - відмовлено. В іншій частині постанову Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 06.09.2017р. по справі № 537/2446/16 - залишено без змін. (зміст в редакції постанови ХАС (а.с. 16-18).

Постановою Верховного суду від 08.05.2019 року (провадження №К/9901/626/18) касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено: постанову Харківського апеляційного адміністративного суд від 27.11.2017 скасовано, а постанову Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 06.09.2017 року залишено в силі.(а.с.19-22).

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 24.05.2018 визнано протиправними дії Полтавського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області щодо відмови ОСОБА_1 у перерахунку щомісячного довічного грошового утримання з 01.01.2012, з 01.04.2012, з 01.07.2012, з 01.10.2012, з 01.12.2012, з 01.01.20123, з 01.09.2015, з 01.05.2016 відповідно до довідок, виданих Апеляційним судом Полтавської області, зобов`язано відповідача здійснити перерахунок щомісячного довічного грошового утримання з 01.01.2012, з 01.04.2012, з 01.07.2012, з 01.10.2012, з 01.12.2012, з 01.01.20123, з 01.09.2015, з 01.05.2016 відповідно до довідок, виданих Апеляційним судом Полтавської області ( а.с. 23-27).

Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 13.09.2018 року рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 24.05.2018 року скасовано (а.с. 28-30).

Ухвалою Верховного Суду від 19.10.2018 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 ( а.с. 31).

Станом на час розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 в ЄДРСР відсутні дані про результати розгляду касаційної скарги ОСОБА_1 на постанову ХААС від 13.09.2018 р.

Ухвалюючи 04 жовтня 2019 року рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, Октябрський районний суд м.Полтави виходив з того, що ОСОБА_1 не доведено обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, та за наявністю яких, з огляду на положення ст.ст.23, 1167, 1176 ЦК України та роз`яснень, викладених в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів не погоджується з рішенням суду першої інстанції і вважає, що воно підлягає скасуванню з постановленням нового у зв`язку з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи, а також у зв`язку із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи.

Погоджуючись частково з доводами апеляційної скарги ОСОБА_1 про порушення норм процесуального права і вважаючи їх такими, що призвели до неправильного вирішення справи, колегія суддів зважує на такі допущені судом першої інстанції порушення у розгляді справи..

З матеріалів справи вбачається, що 09.08.2019 ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про відвід судді , в якій просив розглядати справу в порядку позовного провадження та заявив про відвід судді Бугрію В.М. та всім суддям Октябрського районного суду м. Полтави, просив направити справу в іншу область ( а.с. 54-55).

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 09.09.2019 заяву ОСОБА_1 про відвід судді Бугрія В.М. визнано необґрунтованою, провадження по справі зупинено, передано заяву ОСОБА_1 про відвід судді Бугрія В.М. для розгляду іншому судді того ж суду ( а.с. 109).

Ухвалою Октябрьского районного суду м. Полтави від 10.09.2019 в задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід судді відмовлено ( а.с. 112-113).

16.09.2019 ОСОБА_1 повторно звернувся до суду з заявою про відвід судді, в якій також просив розглядати справу в порядку позовного провадження та заявив про відвід судді Бугрію В.М. та всім суддям Октябрського районного суду м. Полтави, просив направити справу в іншу область ( а.с. 114-116).

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 17.09.2019 заяву ОСОБА_1 про відвід судді залишено без розгляду ( а.с. 118).

16.09.2019 ОСОБА_1 повторно звернувся до суду з заявою про відвід судді, в якій також просив розглядати справу в порядку позовного провадження та заявив про відвід судді Бугрію В.М. та всім суддям Октябрського районного суду м. Полтави, просив направити справу в іншу область ( а.с. 120-122).

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 19.09.2019 заяву ОСОБА_1 про відвід судді від 16.09.2019 залишено без розгляду ( а.с. 124-125).

26.09.2019 ОСОБА_1 втретє звернувся до суду з заявою про відвід судді, в якій також просив розглядати справу в порядку позовного провадження та заявив про відвід судді Бугрію В.М. та всім суддям Октябрського районного суду м. Полтави, просив направити справу в іншу область ( а.с. 129-131).

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 27.09.2019 заяву ОСОБА_1 про відвід судді від 26.09.2019 залишено без розгляду ( а.с. 134-135).

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги та доповненнями до апеляційної скарги, щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які полягають в тому, що судом першої інстанції справу розглянуто в порядку спрощеного позовного провадження та незаконності ухвали Октябрського районного суду м. Полтави від 04 жовтня 2019 року. 

З матеріалів справи вбачається, що 21.06.2019 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, ціну якого визначив сумою 150 000,00 грн.

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 31.07.2019 відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін за наявними матеріалами, призначено засідання по справі на 09.09.2019, роз`яснено сторонам, що вони мають право заявляти клопотання про проведення розгляду справи в судовому засіданні з повідомленням ( викликом) учасників справи( а.с. 46-47).

Копію ухвали про відкриття спрощеного позовного провадження ОСОБА_1 отримав 08.08.2019, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, виплату грошового переказу ( а.с. 49).

19.08.2019 ОСОБА_1 подано до суду додаткову позовну заяву про збільшення позовних вимог, визначивши ціну позову сумою 1 500 000,00 грн. ( а.с. 103-105).

Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 49 ЦПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Таким чином, позивач ОСОБА_1 користуючись наданими позивачу правами та в строки, передбачені п.2 ч.2 ст. 49 ЦПК України подав до суду додаткову позовну заяву, збільшив розмір позовних вимог, визначивши ціну позову сумою 1500000 грн.

Відповідно до положень частин першої та третьої статті 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин; 3) про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд. При вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує , зокрема, ціну позову.

За положеннями пункту п`ятого частини четвертої статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах в яких ціна позову перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Законом України «Про державний бюджет України на 2019 рік» від 23.11.2018 р. №2629-VIII з 1 липня 2019 року встановлено розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб - 2007 грн.

Таким чином, визначена позивачем ОСОБА_1 ціна позову в сумі 1500000 грн., перевищує граничну суму, встановлену п.5.ч. 4 ст. 274 ЦПК України ( 1500000 грн. : 2007 грн. = 747,38 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб). 

Відповідно до положень частини 5 статті 274 ЦПК України суд відмовляє у розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження або постановляє ухвалу про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, якщо після прийняття судом до розгляду заяви позивача про збільшення розміру позовних вимог або зміни предмета позову відповідна справа не може бути розглянута за правилами спрощеного позовного провадження.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що в матеріалах справи відсутня ухвала про прийняття до розгляду судом першої інстанції додаткової позовної заяви про збільшення розміру позовних вимог.

Однак в описовій частині рішенні суду першої інстанції зазначено, що 19.08.2019 від позивача ОСОБА_1 надійшла додаткова позовна заява про збільшення позовних вимог, а відтак це свідчить про те, що суд фактично прийняв додаткову позовну заяву і розглядав справу з урахуванням цієї заяви. Отже, ця справа за законом мала би розглядатися у порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні з викликом (повідомленням) учасників справи. 

Разом тим, ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 04.10.2019 відмовлено в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про розгляд справи за правилами загального позовного провадження ( а.с. 150-151) , що є суттєвим порушенням положень статті 274 ЦПК України.

Відповідно до п. 7 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Колегія суддів відхиляє доводи та вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 в тій частині, де він просить скасувати рішення суду з направленням справи для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю з посиланням як на підставу такої вимоги на те, що головуючий суддя першої інстанції не вирішив у встановленому законом порядку тричі подані ним заяви про відвід судді Бугрія В.М. та всього місцевого суду, які він обґрунтовував посиланням на залежність судді від голови Полтавського апеляційного суду ОСОБА_2 , який, начебто, впливав і впливає на розгляд справ за його позовами.
В дійсності, як вбачається з матеріалів справи та не спростовано апелянтом, усі подані ОСОБА_1 заяви про відвід розглянуті і вирішені у передбаченому процесуальним законом порядку шляхом постановлення відповідних процесуальних рішень (ухвал).

Доводи скаржника про те, що вирішення його заяв про відвід судді шляхом залишення їх без розгляду процесуальним законом не передбачено є помилковими, оскільки частиною п`ятої статті 39 ЦПК України (в редакції цієї норми станом на час розгляду справи судом першої інстанції), передбачено, що у тому випадку, якщо відвід заявляється повторно з підстав, розглянутих раніше, суд, який розглядає справу, залишає таку заяву без розгляду. 

Крім того, статтею 12 ЦПК України визначено, що одним із принципів цивільного судочинства є змагальність сторін.

Згідно ч.3 ст. 12 та ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим. Кодексом. Дана справа до таких випадків не відноситься.

Згідно ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Отже, звертаючись до суду із заявами, саме сторона зобов`язана надати суду належні, допустимі та достатні докази на підтвердження тих обставин, на які вона посилається, в тому числі і при зверненні до суду із заявами про вчинення певних процесуальних з метою забезпечення реалізації її процесуальних прав. 

Зазначені вимоги процесуального закону щодо прав та обов`язків учасника справи в цивільному судочинстві є обов`язковими для усіх учасників судового процесу і, згідно положень ст.6 ЦПК України, не залежать від політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних та інших ознак.

Звертаючись неодноразово до суду першої інстанції із заявами про відвід головуючого судді та інших суддів Октярського районного суду м.Полтави і вимагаючи передачі справі до суду іншої області України, позивач посилався на одну і ту ж обставину, вважаючи її підставою такого вирішення цього процесуального питання, тобто на участь у справі у якості третьої особи голови Полтавського апеляційного суду ОСОБА_2, який зацікавлений у вирішенні справи не на користь позивача і здійснює тиск на суддів.
Однак безпосередніх чи опосередкованих доказів на підтвердження доводів про здійснення тиску на суддів місцевого суду з боку голови Полтавського апеляційного суду позивачем не надано. 

Згідно ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. 

Крім того, поза увагою позивача залишилась і та обставина, що з метою забезпечення об`єктивності та неупередженості розгляду і вирішення справи за позовом судді у відставці ОСОБА_1 до Потавського апеляційного суду, Апеляційного суду Полтавської області, Державного казначейської служби України, третьої особи ОСОБА_2 , про відшкодування моральної шкоди, згідно ухвали судді Октярського районного суду м.Полтави Бугрій В.М. від 25.06.2019 року була передана до Верховного Суду для визначення підсудності справи.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду Погрібного С.О. від 22 липня 2019 року відмовлено у визначенні підсудності у зв`язку з відсутністю передбачених статтею 26 ЦПК України підстав. (провадження № 61-94вп19).

Крім зазначених підстав скасування рішення суду першої інстанції, колегія суддів також приходить до висновку, що суд першої інстанції допустив помилку при застосуванні до спірних правовідносин норм матеріального права і визнавши недоведеними обставини, на які посилався ОСОБА_1 як на підставу своїх позовних вимог.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 23 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частин другої-п`ятої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею1167 ЦК України, відповідно до яких така шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:
1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;
2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;
3) в інших випадках, встановлених законом.

Статтею 1176 ЦК України, на яку посилався суд першої інстанції, передбачає спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.
Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу.

Саме з такими позовними вимогами, тобто про відшкодування моральної шкоди, завданої протиправними діями посадових осіб Апеляційного суду Полтавської області, Полтавського апеляційного суду, які полягали у видачі ОСОБА_1 довідки від 03.05.2017 року із неправильним визначенням надбавки за вислугу років та невидачі ОСОБА_1 довідки про розмір грошового утримання працюючого судді на відповідній посаді з визначенням надбавки за вислугу років у розмірі 80% у відповідності до вимог частини 5 ст.133 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» звернувся ОСОБА_1 до Октярьского районного суду м.Полтави.

На підтвердження доводів щодо неправомірності дій, які порушили його право на своєчасне і в належному розмірі отримання грошового утримання суддів у відставці ОСОБА_1 надав разом із позовною заявою належні письмові докази, в тому числі і копії відповідних судових рішень.

Належність, допустимість та достовірність цих письмових доказів відповідачі не оспорювали, суд також не піддав сумніву їх автентичність.

Згідно частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Більш складним питанням у вирішенні даної справи є визначення розміру грошової компенсації на відшкодування завданої ОСОБА_1 моральної шкоди, зважуючи на відсутність розрахунків суми стягнення, яку просив позивач.

Однак це ускладнення не є непереборною перешкодою та не є підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки системний аналіз наявних у справі даних про обставини заподіяння моральної шкоди, особі потерпілого, характер негативних для його життя наслідків ненадання відповідачем належної довідки про грошове утримання працюючого судді на відповідній посаді з визначенням надбавки за вислугу років дає можливість суду визначити розмір відшкодування з урахуванням положень ст.23 ЦК України.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, крім випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).

Зважуючи на характер правопорушення, на позбавлення позивача можливостей реалізації у повному обсязі права на грошове утримання, на обставини справи у їх сукупності, а також враховуючи вимоги розумності і справедливості колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог і визначає розмір грошової компенсації за моральну шкоду у сумі 40000 грн.

Судові витрати у даній справі, відповідно до положень частини 6 статті 141 ЦПК України, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України .

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст.374, п.п.3,4 ст.376, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, - 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу та доповнення до апеляційної скарги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 04 жовтня 2019 року скасувати і ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Полтавського апеляційного суду, Апеляційного суду Полтавської області, Державної казначейської служби України, третя особа: ОСОБА_2 , про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) суму у рахунок відшкодування моральної шкоди у розмірі 40 000 (сорок тисяч) грн.

У задоволені іншої частини позовних вимог відмовити. 

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 06 березня 2020 року.

Головуючий: П.В. Кісь

Судді : О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина