Постанова
іменем України
 
1 квітня 2020 року
м. Київ
 
справа № 202/7532/18
провадження № 51-6398 км 19
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
 
головуючого                                              ОСОБА_1 , 
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
за участю:
секретаря судового засідання             ОСОБА_4 , 
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,                                                                                   
                                             
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу потерпілої ОСОБА_6 на вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 лютого 
2019 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 7 жовтня 2019 року 
у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018040660001607, щодо 
ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Дніпра, жителя цього АДРЕСА_1 , зареєстрованого там само, раніше неодноразово судимого, останній раз – за  вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 
19 грудня 2018 року за ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 185 Кримінального кодексу України 
(далі — КК) на підставі ст. 71 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 
5 років 3 місяці, 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 лютого 
2019 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 3 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, а на підставі ч. 4 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення призначеного покарання покаранням, призначеним за вироком 
Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 грудня 
2018 року, остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 3 місяці.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 4815 грн у рахунок відшкодування майнової шкоди та 2500 грн – моральної шкоди.
Вирішено питання щодо речових доказів і судових витрат у кримінальному провадженні. 
Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 7 жовтня 2019 року залишив вирок щодо ОСОБА_7 без зміни.
Згідно з вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 1 жовтня 2018 року близько 15:00, маючи злочинний намір, спрямований на таємне викрадення чужого майна, вчинене повторно, поєднане з проникненням у житло, шляхом підбору ключа проникнув до квартири АДРЕСА_2 , звідки таємно викрав  ноутбук марки «Dell Latitude Е6320», завдавши потерпілій ОСОБА_6 майнової шкоди на загальну суму 4815 грн.
Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У касаційній скарзі потерпіла ОСОБА_6  просить скасувати судові рішення щодо ОСОБА_7 та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Суть її скарги зводиться до доводів про те, що призначене засудженому покарання не відповідає тяжкості вчиненого злочину й особі засудженого внаслідок м`якості. Також потерпіла зазначає про неправильне вирішення судом першої інстанції цивільного позову і питання щодо речових доказів. 
 
Позиції інших учасників судового провадження
У судовому засіданні прокурор просила касаційну скаргу потерпілої ОСОБА_6 залишити без задоволення, а судові рішення щодо ОСОБА_7 – без зміни.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах касаційної скарги, в якій не оспорюються висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, за який його засуджено, та правильність кваліфікації його дій за 
ч. 3 ст. 185 КК.
Відповідно до вимог закону покарання є заходом примусу, значення якого для досягнення його мети (ст. 50 КК) визначається не лише його суворістю, а й справедливістю, проявом якої є домірність.
Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому підлягають обов`язковому врахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Як убачається з  матеріалів  кримінального провадження, під час призначення покарання ОСОБА_7 суд керувався наведеними нормами матеріального права.
Так, ухвалюючи вирок і призначаючи ОСОБА_7 покарання, разом зі ступенем тяжкості вчиненого злочину, який за класифікацією належить до тяжкого злочину, суд урахував дані про особу винного, у тому числі й те, що він раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності. Водночас суд узяв до уваги й інші дані про особу засудженого (зокрема, що він на обліку у психоневрологічному та наркологічному диспансерах не перебуває) та, дотримуючись положень ст. 66 КК врахував обставину, що пом`якшує покарання, – щире каяття, а як обставину, що обтяжує покарання, – рецидив злочинів.
З огляду на це суд першої інстанції дійшов висновку про неможливість досягти мети виправлення ОСОБА_7 без ізоляції від суспільства і призначив покарання не 
в мінімальних межах санкції статті, за якою його засуджено.
Правових підстав вважати призначене засудженому покарання явно несправедливим через м`якість колегія суддів не вбачає.
Усупереч доводам у скарзі, заявлений потерпілою цивільний позов суд вирішив із додержанням правил глави 9 КПК з урахуванням положень статей 22, 23, 1167, 
1172 Цивільного кодексу України. 
Відповідно до вимог закону суд, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, визначив розмір моральної шкоди, яка підлягала стягненню з 
ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_6 , – 2500 грн. Також суд обґрунтовано стягнув із ОСОБА_7 4815 грн у рахунок відшкодування майнової шкоди, оскільки саме такий розмір шкоди був підтверджений.
Так, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд першої інстанції провів судовий розгляд відповідно до обвинувального акта в межах висунутого ОСОБА_7 обвинувачення. Органами досудового розслідування під час формулювання пред`явленого обвинувачення, яке надалі місцевий суд визнав доведеним, ОСОБА_7 не було обвинувачено у знищенні чи пошкодженні майна потерпілої, а тому суд на підставі закону не мав права вийти за межі пред`явленого обвинувачення та правомірно стягнув із ОСОБА_7 матеріальну шкоду в розмірі викраденого у потерпілої майна, що підтверджується висновком експерта 
від 29 жовтня 2018 року № 2952/18.
Щодо доводів потерпілої про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону під час вирішення судом питання щодо речових доказів у цьому кримінальному провадженні в порядку ст. 100 КПК, то вони не підлягають задоволенню.
Суд звертає увагу на те, що в разі потреби зазначене спірне питання може бути вирішено судом відповідно до ст. 537 КПК під час виконання вироку.
Апеляційний суд, належним чином перевіривши доводи в апеляційній скарзі потерпілої, висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 
у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав обґрунтованим, правову кваліфікацію його дій – правильною, а призначене покарання – таким, що відповідає вимогам кримінального закону. На всі доводи, викладені в апеляційній скарзі, суд надав обґрунтовані відповіді. Ухвалу апеляційного суду постановлено з дотриманням вимог статей 370, 419 КПК.
Істотних порушень норм права, які могли б бути безумовними підставами для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень, з наведених у скарзі підстав під час розгляду справи в суді касаційної інстанції не встановлено. Тому Суд вважає за необхідне залишити касаційну скаргу потерпілої без задоволення. 
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 лютого 2019 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 7 жовтня 2019 року щодо 
ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу потерпілої 
ОСОБА_6 – без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                                ОСОБА_2                                       ОСОБА_3