Номер провадження: 22-ц/813/3222/20 
Номер справи місцевого суду: 520/15324/19
Головуючий у першій інстанції Калашнікова О. І.
Доповідач Погорєлова С. О.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02.06.2020 року                                                                 м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: Погорєлової С.О. 
суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.
                        за участю секретаря: Томашевської К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 – головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області, Гумуржи Дмитра Миколайовича – заступника начальника Головного територіального управління юстиції в Одеській області з питань державної виконавчої служби – начальника Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області, ОСОБА_3 – начальника Головного територіального управління юстиції в Одеській області про відшкодування моральної шкоди, на рішення Київського районного суду м. Одеси, ухваленого під головуванням судді Калашнікової О.І. 28 листопада 2019 року у м. Одеса, -

встановила:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовом, який було уточнено, до ОСОБА_2 – головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ в Одеській області, Гумуржи Д.М. – заступника начальника ГТУЮ в Одеській області з питань державної виконавчої служби – начальника Управління ДВС ГТУЮ в Одеській області, ОСОБА_3 – начальника ГТУЮ в Одеській області про відшкодування моральної шкоди (а.с. 2-7, 21-27). 
В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилався на те, що головний державний виконавець відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ в Одеській області Щеглова Є.В., з дозволу керівників ОСОБА_4 і Сауляк Р.В ОСОБА_5 , неправомірно винесла 05 березня 2019 року постанову про прийняття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-685/10, виданого Суворовським районним судом м. Одеси 06 травня 2010 року про стягнення зі ОСОБА_1 на користь ПАТ «МарфінБанк» грошових коштів в сумі 501 047,98 грн.; 30 травня 2019 року постанову про арешт коштів боржника в межах вищевказаного виконавчого провадження і арешт було накладено на рахунки, по яких позивач отримує пенсію і соціальні виплати. Неправомірні дії відповідачів спричинили ОСОБА_1 моральну шкоду, розмір якої він визначив у сумі 731 109 600 грн.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 28 листопада 2019 року позов ОСОБА_1 було залишено без задоволення (а.с. 116-120).
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, на думку ОСОБА_1 , судом першої інстанції не було враховано, що відповідачі у справі не заперечували проти заявлених позовних вимог. Крім того, відповідачі не надали доказів того, що на момент подачі позову або під час розгляду справи ОСОБА_1 не виконав своїх зобов`язань (а.с. 123-128).
Згідно з Указом Президента України від 13 березня 2020 року № 87/2020 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 березня 2020 року «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки в умовах спалаху гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» з метою попередження розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19: 1, на всій території України установлено карантин.
Рада суддів України рекомендувала у період карантину встановити особливий режим роботи судів України, а саме: роз`яснити громадянам можливість відкладення розгляду справ у зв`язку із карантинними заходами (Лист Ради суддів України від 16 березня 2020 року, адресований Верховному Суду, Вищому антикорупційному суду, місцевим та апеляційним судам).
Пунктами 1, 5 розпорядження Голови Одеського апеляційного суду від 16 березня 2020 року зі змінами «Про тимчасові заходи з метою попередження розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19» передбачено, що тимчасово, на час установлення на території України карантину, зупиняється розгляд справ у відкритих судових засіданнях за участю учасників судового процесу та припинено їх пропуск до залів судових засідань на час вжитих заходів. Вказане розпорядження видано з метою забезпечення здійснення правосуддя Одеським апеляційним судом, забезпечення доступу громадян до правосуддя під час дії установленого державою карантину.
Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, освідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наведені у апеляційній скарзі доводи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного. 
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Як вбачається з матеріалів справи, 08 квітня 2008 року між ВАТ «МТБ» та ОСОБА_6 був підписаний договір про надання споживчого кредиту №00971/RO, відповідно до якого банк зобов`язався надати ОСОБА_6 однією сумою на споживчі цілі кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 53 143,45 США.
Для забезпечення виконання кредитного договору №00971/ RO від 18 квітня 2008 року, між ВАТ «МТБ» та ОСОБА_1 був укладений договір поруки № 03404г0, за яким позивач зобов`язався відповідати перед банком за виконання ОСОБА_6 усіх її зобов`язань в повному обсязі, що виникли з кредитного договору про надання споживчого кредиту №00971/ЯО від 18 квітня 2008 року між кредитором та боржником, в повному обсязі, як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому.
Заочним рішенням Суворовського райсуду м.Одеси від 26 лютого 2010 року було задоволено позовні вимоги ВАТ «Морський транспортний Банк» (нині ПАТ «МарфінБанк») про стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_6 (позичальник) і ОСОБА_1 (поручитель) заборгованості за кредитним договором в сумі 499 097,98 грн та судових витрат в сумі 1 950 грн, а всього – 501 047,98 грн.
06 квітня 2010 року банк отримав виконавчі листи на примусове виконання рішення суду і подав їх до Другого Київського ВДВС Одеського міського управління юстиції. В 2012, 2013, 2014 роках виконавчі листи повертались стягувачу постановою державного виконавця з підстав, визначених п.4 ст.47 ЗУ «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на той період часу). 14 липня 2015 року державним виконавцем Другого Київського ВДВС Ордатій Я.І. була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-685\10, виданого 06 травня 2010 року про стягнення зі ОСОБА_1 на користь ПАТ «Марфін Банк» грошових коштів в сумі 501 047,98 грн. 16 травня 2016 року постановою державного виконавця Другого Київського ВДВС Ордатій Я.І. було звернуто стягнення боргу на пенсію боржника – щомісячно 20% від пенсії до повної сплати боргу.
05 березня 2019 року, на підставі постанови начальника управління ДВС ГТУЮ в Одеській області про передачу виконавчого провадження, виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-685\10 було передано з Другого Київського ВДВС до Відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ в Одеській області, і постановою від 05 березня 2019 року головний державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Щеглова Є.В. прийняла його.
06 березня 2019 року постановою державного виконавця було накладено арешт на все майно боржника. На виконання постанови державного виконавця, накладено арешт на 1\6 частину і 1\3 частину квартири АДРЕСА_1 , що належать боржнику на праві власності.
30 травня 2019 року державний виконавець винесла постанову про накладення арешту на грошові кошти, що містяться на всіх рахунках боржника в банках, крім коштів, що містяться на рахунках, накладання арешту та\або звернення стягнення на які заборонено.
05 липня 2019 року державний виконавець винесла постанову про зупинення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-685\10 у зв`язку із надходженням на адресу відділу примусового виконання рішень ухвали Одеського апеляційного суду про відкриття апеляційного провадження за скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Суворовського райсуду м.Одеси від 26 лютого 2010 року.
Позивач стверджував, що неправомірні дії державного виконавця з прийняття виконавчого провадження та арешту майна і грошових коштів завдали йому моральної шкоди, яка полягає у психічних переживаннях, знущаннях, приниженнях людської та ділової репутації, тому як його позбавлено доступу до єдиного джерела доходів – пенсії. Позивач є інвалідом ІІ групи і він позбавлений можливості придбати собі найнеобхідніше: їжу, ліки, сплатити комунальні послуги. Окрім того, арешт накладено на соціальні виплати – допомогу, яку позивач отримає по догляду за батьком – інвалідом І групи, що посилює його переживання. 
З огляду на приписи статей 1166, 1167 ЦК шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
Згідно ст. 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Статтею 1174 Цивільного кодексу України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
Зазначені норми кодексу є спеціальними, оскільки передбачають певні особливості, відмінні від загальних правил деліктної відповідальності (стаття 1166 Цивільного кодексу України), а саме - наявність владно-адміністративного, тобто обов`язкового одностороннього характеру дій органів державної влади, місцевого самоврядування; завдання шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльність зазначених суб`єктів; настання відповідальності незалежно від вини цих органів.
Сферою застосування зазначених норм є правовідносини із заподіяння шкоди фізичній чи юридичній особі у зв`язку із прийняттям зазначеними суб`єктами незаконних рішень, вчинення ними незаконних дій чи неправомірної бездіяльності при здійсненні ними своїх владних повноважень, визначених Конституцією і законодавством України.
Статтею 170 Цивільного кодексу України, встановлено, що Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної виконавчої служби, його посадовими або службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, підлягає відшкодуванню на підставі законів «Про державну виконавчу службу» та «Про виконавче провадження».
Згідно із ч.3 ст.11 закону «Про державну виконавчу службу» шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави.
Як роз`яснив Верховний суд України у пункті 21 постанови від 26 грудня 2003 № 14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження», при розгляді позовів фізичних і юридичних осіб про відшкодування шкоди (збитків), заподіяної діями (бездіяльністю) державного виконавця, суди повинні враховувати, що в таких справах відповідачами можуть бути відповідні відділи державної виконавчої служби, в яких працюють державні виконавці, та відповідні територіальні органи Державного казначейства України.
Таким чином, у справі за позовом фізичної особи про відшкодування, зокрема, моральної шкоди, заподіяної рішеннями, діями (бездіяльністю) державних виконавців, відповідачами можуть бути відповідні відділи державної виконавчої служби, в яких працюють державні виконавці, та відповідні територіальні органи Державного казначейства.
Цивільним процесуальним кодексом України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, які мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).
У відповідності до частини 6 статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Законодавець виключає збирання доказів судом, що стосується предмета спору, з власної ініціативи, за винятком витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом, як передбачено частиною 7 статті 81 ЦПК України.
Правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби, інші докази.
При вирішення спору про відшкодування моральної шкоди предметом доказування є не тільки факт неправомірних дій (бездіяльності) державного виконавця при виконанні вимог виконавчого документа, а також і факт виникнення шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) державного виконавця і заподіяння ним шкоди. Моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Отже, звертаючись до суду із зазначеним позовом, позивач має довести факт заподіяння йому відповідачем моральної шкоди, яка за змістом ст. 1167 ЦК України завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, а також відповідно до того, яких саме втрат немайнового характеру він зазнав, обґрунтувати розмір відшкодування моральної шкоди. Недоведеність позивачем зазначених обставин по справі є підставою для відмови у задоволенні позову.
Колегія суддів вважає необгрунтованим довід апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що судом першої інстанції не було враховано, що відповідачі у справі не заперечували проти заявлених позовних вимог. 
Вказане спростовується наявними у матеріалах справи відзивами на позовну заяву, поданими представником Головного територіального управління юстиції в Одеській області (а.с.42-51), ОСОБА_4 – заступником начальника Головного територіального управління юстиції в Одеській області з питань державної виконавчої служби – начальника Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області (а.с. 57-60), ОСОБА_2 – головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області (а.с. 63-65), згідно яких останні заперечували проти позовних вимог ОСОБА_1 , та просили у задоволенні позову відмовити.
Крім того, безпідставним є довід апеляційної скарги про те, що відповідачі не надали доказів того, що на момент подачі позову або під час розгляду справи ОСОБА_1 не виконав своїх зобов`язань
Наявність невиконаних зобов`язань ОСОБА_1 підтверджується судовим рішенням, ухваленим Суворовським районним судом м. Одеси 26 лютого 2010 року по справі 2-685/2010, яким було задоволено позов ВАТ «Морський транспортний банк», правонаступником якого є ПАТ «МТБ БАНК», до ОСОБА_6 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №00971/RO від 18 квітня 2008 року й ухвалено стягнути з відповідачів у солідарному порядку на користь Банку 499 097, 98 грн. Рішення суду набрало законної сили 06 квітня 2010 року. 
ОСОБА_1 оскаржив у судовому порядку укладений 18 квітня 2008 року між ВАТ «МТБ» та апелянтом договір поруки № 03404г0, за яким ОСОБА_1 зобов`язався відповідати перед банком за виконання ОСОБА_6 усіх її зобов`язань в повному обсязі, що виникли з кредитного договору про надання споживчого кредиту №00971/ЯО від 18 квітня 2008 року.
Однак, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 07 листопада 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено. Постановою Одеського апеляційного суду від 11 березня 2020 року вказане рішення суду було залишено без змін. При цьому, судом апеляційної інстанції зазначено, що установлена рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 26 лютого 2010 року сукупність обставин для покладення на ОСОБА_1 , як поручителя, солідарної відповідальності за повернення кредиту, є преюдиційною та виключає можливість їх спростування в цьому спорі, якщо судове рішення набуло законної сили та підлягає виконанню.
Вказане спростовує викладені у апеляційній скарзі доводи  ОСОБА_1 щодо недоведеності невиконання останнім своїх зобов`язань. Крім того, у разі існування доказів повного виконання  ОСОБА_1 рішення суду першої інстанції, апелянт мав право надати їх до суду першої та апеляційної інстанцій, що останнім зроблено не було.
Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.
При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 28 листопада 2019 рокупостановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування  відсутні.  
Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -
постановила:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 28 листопада 2019 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 18 червня 2020 року.

      Головуючий                                                               С.О. Погорєлова

      Судді                                                         А.П. Заїкін

        О.М. Таварткіладзе