ПОСТАНОВА
Іменем України

21 травня 2020 року 
м. Київ
справа № П/811/1586/16
адміністративне провадження № К/9901/56983/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Яковенка М. М.,
суддів - Дашутіна І. В., Шишова О. О.
розглянув у порядку письмового провадження як суд касаційної інстанції адміністративну справу №  440/1137/19
за позовом  ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області про визнання протиправною бездіяльності, визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення заробітної плати та моральної шкоди,
за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Кіровоградського окружного адміністративного суду (суддя К. М. Притула) від 12 лютого 2018 року та постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду (колегія у складі суддів: О. В. Головко, А.  В.  Суховаров, Т. І. Ясенова) від 20 червня 2018 року,
УСТАНОВИВ:
І. РУХ СПРАВИ
1. ОСОБА_1 10 листопада 2016 року звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив: 
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області в період з 19 лютого 2016 року по 13 березня 2017 року по невиконанню вимог статті 14 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ, який затверджений Законом України «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України», яка виразилася у недоведені до відома ОСОБА_1 змісту наказу тимчасово виконуючого обов`язки начальника Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області Кондрашенка С. Г. «По особовому складу» № 46 о/с від 19 лютого 2016 року під підпис та невидачі витягу з наказу;
- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Кіровоградській області негайно вчинити дії по доведенню до відома ОСОБА_1 змісту наказу тимчасово виконуючого обов`язки начальника Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області Кондрашенка С. Г. «По особовому складу» № 46 о/с від 19 лютого 2016 року під підпис видати витяг з наказу; 
- визнати протиправним та скасувати наказ тимчасово виконуючого обов`язки начальника Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області Кондрашенка С. Г. «По особовому складу» № 46 о/с від 19 лютого 2016 року та поновити ОСОБА_1 на роботі в органах Національної поліції на посаді заступника начальника відділу поліції - начальника слідчого відділу Новоукраїнського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області з 19 лютого 2016 року; 
- стягнути з Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу з 19 лютого 2016 року по 13 березня 2017 року у розмірі 131221,53 грн.; 
- стягнути з поліції Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області  на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди 15000,00 грн.  
2. Ухвалою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2017 року провадження у справі за даним адміністративним позовом закрито в частині визнання протиправним та скасування наказу від 19 лютого 2016 року № 46 о/с «По особовому складу», поновлення ОСОБА_1 на роботі в органах Національної поліції на посаді заступника начальника відділу поліції - начальника слідчого відділу Новоукраїнського відділу поліції Головного управління Національної поліції в області з 19 лютого 2016 року.
3. Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 21 грудня 2017 року ухвалу Кіровоградського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2017 року у справі №  П/811/1586/16 скасовано та направлено справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
4. Ухвалою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2018 року, залишеним без змін постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 20 червня 2018 року, позов залишено без розгляду у зв`язку з пропуском позивачем строку звернення до адміністративного суду за захистом прав.
5. Не погоджуючись з рішеннями суду першої та апеляційної інстанцій, 23 липня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Кіровоградського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2018 року та постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 20 червня 2018 року та направити справу для подальшого розгляду до суду першої інстанції.
6. Ухвалою Верховного Суду (у складі колегії суддів: Бевзенка В. М. - судді-доповідача, суддів Білоуса  О. В., Данилевич Н. А.) від 12 вересня 2018 року відкрито касаційне провадження за скаргою ОСОБА_1 та установлено строк для подання відзиву на касаційну скаргу до 28 вересня 2018 року.
7. 27 вересня 2018 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому відповідач посилаючись на те, що вимоги касаційної скарги є необґрунтовані та не можуть бути задоволені, просить в задоволенні касаційної скарги відмовити, а рішення суду першої та апеляційної інстанцій залишити без змін.
8. 17 жовтня 2018 року на адресу Верховного Суду надійшла відповідь на відзив.
9. На підставі розпорядження заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду від 06 травня 2020 року № 748/0/78-20 призначено повторний автоматизований розподіл цієї справи, у зв`язку зі зміною спеціалізації та введенням до іншої судової палати судді-доповідача Бевзенка В. М., що унеможливлює його участь у розгляді касаційної скарги.
10. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 07 травня 2020 року, визначено склад колегії суддів: Яковенко М. М. - головуючий суддя, Дашутін І. В., Шишов О. О.
11. Ухвалою Верховного Суду від 18 травня 2020 року справу прийнято до провадження, закінчено підготовку даної справи до касаційного розгляду та призначено її касаційний розгляд в порядку письмового провадження.
IІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ
12. Судами попередніх інстанцій встановлено, що 19 лютого 2016 року позивач отримав у відділі кадрового забезпечення трудову книжку, яка містить відомості про його звільнення відповідно до наказу Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області № 46 о/с від 19 лютого 2016 року.
13. Крім того, в матеріалах справи міститься наказ Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області «Про порушення службової дисципліни ОСОБА_1 та покарання винних» № 71 від 11 лютого 2016 року, згідно з пунктом 1 якого за порушення вимог статті 18 Закону України «Про Національну поліцію», статті 68 Конституції України та статей 1, 7 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ, керуючись статтями 2, 7, 8, 12, 14 статуту, заступника начальника відділу поліції ГУНП в області підполковника поліції ОСОБА_1 наказано звільнити зі служби в поліції. 
14. З вказаним наказом позивач ознайомився 17 лютого 2016 року.
IІІ. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
15. Залишаючи позовні вимоги без розгляду, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що 19 лютого 2016 року, з врученням трудової книжки, позивачу стало відомо про порушення, на його думку, прав та законних інтересів в частині звільнення зі служби. Ознайомлення особи з записом у трудовій книжці щодо її звільнення, незалежно від змісту оскаржуваного наказу, свідчить про фактичну обізнаність особи про порушення її прав і у випадку непогодження з таким звільненням, надає право на звернення до суду з метою їх захисту.
16. Враховуючи, що жодних поважних причин пропуску строку звернення до суду за захистом прав позивачем не наведено, відсутні такі й у матеріалах справи, суди дійшли висновку про пропуск позивачем строку звернення до адміністративного суду, що потягло за собою застосування статті 100 КАС України.
17. Доводи апелянта, що позовні вимоги про визнання протиправної бездіяльності, стягнення заробітної плати та моральної шкоди не обмежені процесуальним законом, а саме місячним строком для подачі позову до суду, суд апеляційної інстанції визнав їх необґрунтованими, оскільки вказані вимоги є похідними від вимоги про визнання протиправним звільнення позивача зі служби та зобов`язання поновити останнього на службі, тобто спір в цілому є таким, що виник у сфері проходження публічної служби.
IV. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ
18. Скаржник у своїй касаційній скарзі не погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, уважає їх необґрунтованими та такими, що підлягають скасуванню, оскільки судами неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, що призвело до ухвалення незаконних судових рішень у справі.
19. Касаційна скарга обґрунтована тим, що висновки суду першої та апеляційної інстанцій є помилковими та передчасними. Так, позивач не заперечує, що 19 лютого 2016 року йому було вручено трудову книжку, у якій міститься запис про звільнення з роботи, з посиланням на підставу - наказ № 46 о/с «По особовому складу», інших мотивацій трудова книжка не містила і не містить. При цьому, до сьогодні, незважаючи на письмові звернення позивача до відповідача щодо вручення йому в установленому законом порядку оскаржуваного наказу та доведення його змісту під підпис, відповідач здійснюючи бездіяльність ігнорує названу вимогу закону та порушує право позивача на оскарження в судовому порядку наказ.
V. ОЦІНКА ВЕРХОВНОГО СУДУ
20. Враховуючи положення п. 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 460-ІХ, а також те, що касаційна скарга на судові рішення у цій справі була подана до набрання чинності цим Законом і розгляд їх не закінчено до набрання чинності цим Законом, Верховний Суд розглядає цю справу у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Отже, застосуванню підлягають положення КАС України у редакції, чинній до 08 лютого 2020 року.
21. Верховний Суд, переглянувши оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права у спірних правовідносинах, відповідно до частини першої статті 341 КАС України, виходить з такого.
22. Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
23. За правилами частини третьої статті 3 КАС України (в редакції від 15 грудня 2017 року) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
24. За приписами частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
25. Положеннями частини першої статті 99 КАС України (у редакції, чинній на час подання позову) передбачено, що адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
26. Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (частина третя статті 99 КАС України  (у редакції, чинній на час подання позову).
27. Відповідно до статті 100 КАС України, адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.
Позовна заява може бути залишена без розгляду як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання, так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи.
28. Порядок вирішення трудових спорів та розрахунку з працівником при звільненні встановлений нормами Кодексу законів про працю України, якими встановлено зокрема строки звернення до суду для їх вирішення, які підлягають застосуванню згідно зазначених вище положень КАС України.
29. Частиною 1 статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.
Водночас, обов`язок доведення обставин, з якими сторона пов`язує поважність причин пропуску строків звернення до суду, покладається на особу, яка звернулась до суду.
30. Відповідно до частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
31. Зі змісту наведених норм убачається, що для звернення до адміністративного суду з позовом щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлено місячний строк і цей строк обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
32. Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.
33. Рішенням Конституційного Суду України № 17-рп/2011 від 13 грудня 2011 року  визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.
34. За загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.
35. Слід зауважити на тому, що інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
36. Поважними причинами слід розуміти лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулася із адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.
37. Питання поважності причин пропуску строку звернення до суду є оціночним та залежить від доказів, якими підтверджуються обставини та підстави такого пропуску.
38. Причина пропуску строку звернення до суду може вважатися поважною, якщо вона відповідає таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.
39. Тобто, поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином.
40. Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом.
41. Викладені вище та встановлені судами обставини, а саме факт одержання позивачем трудової книжки, НОМЕР_1 , у якій на 4 та 5 аркушах зазначено про звільнення позивача зі служби відповідно до наказу відповідача №46 о/с від 19 лютого 2016 року, вказують про обізнаність позивача саме у цей день про існуванні наказу про його звільнення та порушення його прав.
42. Враховуючи встановлені судами попередніх інстанцій обставини, Верховний Суд погоджується з висновками про те, що позивач знаючи про порушення свого права у 19 лютому 2016 року, натомість, звернувся до суду лише 10 листопада 2016 року, тобто із пропуском місячного строку, встановленого частиною третьої статті 99 КАС України та частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України.
43. Отже, враховуючи, що жодних поважних причин пропуску строку звернення до суду за захистом прав позивачем не наведено, відсутні такі й у матеріалах справи, суд першої та апеляційної інстанцій дійшли вірного висновку про пропуск позивачем строку звернення до адміністративного суду, що потягло за собою застосування статті 100 КАС України.
44. Наведенні скаржником доводи щодо відсутності у нього наказу про звільнення позивача, як на поважну причину пропуску строку звернення до суду, за умови обізнаності останнього про його наявність та факт порушення прав, не спростовують правильності висновків судів попередніх інстанцій.  
45. Доводи скаржника, що позовні вимоги про визнання протиправної бездіяльності, стягнення заробітної плати та моральної шкоди не обмежені процесуальним законом, а саме місячним строком для подачі позову до суду, суд касаційної інстанції також знаходить необґрунтованими, адже вказані вимоги є похідними від вимоги про визнання протиправним звільнення позивача зі служби та зобов`язання поновити останнього на службі, тобто спір в цілому є таким, що виник у сфері проходження публічної служби.
46. Крім цього, колегія суддів наголошує, що до повноважень Верховного Суду не входить дослідження доказів, встановлення фактичних обставин справи або їх переоцінка, тобто об`єктом перегляду касаційним судом є виключно питання застосування права.
47. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Росії», «Нєлюбін проти Росії»), повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
48. Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Серявін та інші проти України» зазначив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
49. Оцінюючи доводи касаційної скарги, колегія суддів зазначає, що доводи позивача були ретельно перевірені та проаналізовані судами під час розгляду та ухвалення оскаржуваних судових рішень, та їм була надана належна правова оцінка, жодних нових аргументів, які б доводили порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального або процесуального права, у касаційній скарзі не наведено.
50. Отже, аналізуючи встановлені судами обставини справи, Верховний Суд погоджується з висновками суду першої та апеляційної інстанцій, не спростованими доводами касаційної скарги, про пропуск позивачем строку звернення до суду без поважних причин, а отже і наявність передбачених законом підстав для залишення його адміністративного позову без розгляду.
51. Суд касаційної інстанції визнає, що суди попередніх інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального та процесуального права при вирішенні цієї справи та вважає, що суди повно встановили обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та надали їм правову оцінку на підставі норм закону, що підлягали застосуванню до цих правовідносин.
52. Частиною першою статті 350 КАС України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 350 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Кіровоградського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2018 року та постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 20 червня 2018 року у справі №  П/811/1586/16 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач:                                                                                 М. М. Яковенко

Судді:                                                                                                    І. В. Дашутін

                                                                                                    О. О. Шишов