Постанова
Іменем України 
21 травня 2020 року
м. Київ
Справа № 594/1395/19
Провадження № 51 – 1030 км 20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
 
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
за участю: 
секретаря судового засідання               ОСОБА_4 , 
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
 
розглянув в судовому засіданні кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 12019210000000309 від 19 вересня 2019 рокущодо 
ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, раніше не судимого, 
за ст. 286 ч. 2 КК України, 
за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_6 – адвоката ОСОБА_7 на вирок Тернопільського апеляційного суду від 05 лютого 2020 року щодо      ОСОБА_6 .
Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Борщівського районного суду Тернопільської області від 19 листопада 2019 року ОСОБА_6 засуджено за ст. 286 ч. 2 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки. На підставі статей 75, 76 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 3 роки і на нього покладено відповідні обов`язки.
Скасовано арешт, накладений 25 вересня 2019 року слідчим суддею Тернопільського міськрайонного суду, на автомобіль марки HYUNDAI Accent, держаний номерний знак НОМЕР_1 , який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 , належить  ОСОБА_6 .  
Прийнято рішення щодо речових доказів. 
Вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення за наступних обставин. Так,  ОСОБА_6  19 вересня 2019 року о 18 годині 30 хвилин керував автомобілем HYUNDAI Accent, д.н.з. НОМЕР_3 , з технічними невідповідностями п. 31.4.5. (є) Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року із змінами та доповненнями (далі - ПДР України), оскільки відсутня одна гайка кріплення диска переднього лівого колеса, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, чим грубо порушив вимоги п. 2.9. (а) ПДР України, згідно яких водіям категорично заборонено керувати транспортними засобами у стані алкогольного сп`яніння, та рухався з двома пасажирами автодорогою Т-20-02 сполученням «Тернопіль-Скалат-Жванець» зі сторони м. Жванець в бік м. Скалат в межах населеного пункту с. Гермаківка Борщівського району із швидкістю 80 км/год., чим перевищив максимально допустиму швидкість на вказаній ділянці дороги та порушив вимоги п. 12.4 ПДР України. Під час керування автомобілем водій ОСОБА_6 не був достатньо уважний та належно не стежив за дорожньою обстановкою, щоб своєчасно реагувати на її зміну, чим порушив вимоги пунктів 1.5 та 2.3 (б,д) ПДР України, які зобов`язували його своїми діями не створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю чи здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків.
Проїжджаючи 142 км + 850 м вказаної автодороги, що в межах с. Гермаківка, Борщівського району, ОСОБА_6 , порушуючи вимоги п. 12.1. ПДР України не вибрав безпечної швидкості руху, щоб мати змогу постійно контролювати рух транспортного засобу та безпечно керувати ним та в результаті проявленої неуважності і під впливом вживаних спиртних напоїв ОСОБА_6 втратив контроль над керованістю автомобілем HYUNDAI Accent, д.н.з. НОМЕР_3 та допустив виникнення його заносу, в процесі якого виїхав праворуч за межі проїзної частини дороги та в`їхав в дерево правою частиною автомобіля. Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля ОСОБА_8 отримав тілесні ушкодження, від яких помер на місці пригоди. Порушення водієм ОСОБА_6 вимог п.п. 12.1 ПДР України перебуває у прямому причинному зв`язку із настанням даної дорожньо-транспортної пригоди та спричиненням смерті ОСОБА_8 .
Вироком Тернопільського апеляційного суду від 05 лютого 2020 рокучастково задоволено апеляційну скаргу прокурора відділу прокуратури Тернопільської області ОСОБА_9 , скасовано вирок Борщівського районного суду Тернопільської області від 19 листопада 2019 року щодо ОСОБА_6 за ст. 286 ч. 2 КК України в частині призначення покарання та ухвалено в цій частині новий вирок, яким зазначено вважати ОСОБА_6 засудженим за ст. 286 ч. 2 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки із позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки. Строк відбування покарання вказано обчислювати з дня звернення вироку до виконання.
Зараховано ОСОБА_6 у строк відбування покарання за цим вироком період його попереднього ув`язнення з 19 вересня 2019 року по 15 листопада 2019 року включно.
В решті вирок Борщівського районного суду Тернопільської області від 19 листопада 2019 року щодо ОСОБА_6 залишено без зміни.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить змінити вирок апеляційного суду від   05 лютого 2020 року щодо ОСОБА_6 та призначити йому за ст. 286 ч. 2 КК України основне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років із застосуванням ст. 75 КК України та звільнити його від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 3 роки, поклавши на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України. Вважає необґрунтовано суворим вирок апеляційного суду та помилковим його висновок про те, що виправлення та перевиховання ОСОБА_6 можливе лише в умовах його ізоляції від суспільства. В обґрунтування своєї вимоги захисник вказує на наявність обставин, що пом`якшують покарання, та дані про особу засудженого ОСОБА_6 , який раніше не судимий, позитивно характеризується та працевлаштувався.  
Заперечень на касаційну скаргу захисника від учасників судового провадження не надходило. 
Позиції учасників судового провадження 
В судовому засіданні прокурор вважала касаційну скаргу необґрунтованою і просила залишити її без задоволення. 
Мотиви Суду 
Заслухавши суддю-доповідача, доводи учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла до наступних висновків.   
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Обґрунтованість засудження ОСОБА_6 та правильність кваліфікації його дій за     ст. 286 ч. 2 КК України у касаційній скарзі не оспорюються.   
Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її  виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами, та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції;  принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК України), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК України тощо; індивідуалізація покарання – конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Доводи касаційної скарги захисника про невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого       ОСОБА_6 внаслідок суворості не відповідають фактичним обставинам справи та не спростовують висновки апеляційного суду щодо призначеного йому покарання.
При призначенні засудженому покарання апеляційний суд врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, дані про особу засудженого ОСОБА_6 , який раніше не судимий, є особою молодого віку, не працював, має постійне місце проживання, за яким характеризується позитивно, не одружений, на обліку у нарколога та психіатра не перебуває. Врахував апеляційний суд також встановлені під час апеляційного розгляду відомості про працевлаштування ОСОБА_6 і думку потерпілого, який просив суворо не карати засудженого. Крім того, призначаючи покарання, апеляційний суд врахував, що ОСОБА_6 вчинив необережний тяжкий злочин у сфері безпеки руху та експлуатації транспорту, від якого настала смерть однієї людини. Обставинами, що пом`якшують покарання, апеляційний суд визнав щире каяття ОСОБА_6 , активне сприяння розкриттю злочину та відшкодування завданої шкоди, а вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння – обставиною, що обтяжує покарання. 
Врахувавши вказані обставини, а також невідворотні наслідки у вигляді смерті      ОСОБА_8 , суд апеляційної інстанції вказав на помилковість висновку суду першої інстанції щодо можливості виправлення засудженого ОСОБА_6 без його ізоляції від суспільства, визнавши неправильним застосування судом першої інстанції положень ст. 75 КК України, скасувавши вирок в цій частині та постановивши новий вирок. Новим вироком апеляційний суд визначив, що покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, тобто в мінімальній межі санкції частини 2 статті 286 КК України, буде необхідним і достатнім для  виправлення засудженого ОСОБА_6 та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. 
Вказав апеляційний суд і на безпідставність доводів потерпілого ОСОБА_10 , який в запереченнях на апеляційну скаргу просив суд вирок відносно ОСОБА_6 залишити без зміни і вважав, що його думка має бути вирішальною при призначенні засудженому ОСОБА_6 покарання, зазначивши, що злочин, передбачений            ст. 286 ч. 2 КК України, відноситься до категорії двооб`єктних злочинів, які одночасно посягають на приватні та публічні інтереси, а тому думка потерпілого щодо покарання має бути врахована в сукупності з іншими обставинами, проте не є вирішальною.
Призначене ОСОБА_6 апеляційним судом покарання відповідає вимогам ст. 65 КК України. 
Обставини, на які є посилання в касаційній скарзі захисника, що, на його думку, дають підстави для застосування до ОСОБА_6 положень ст. 75 КК України, в тому числі і щодо працевлаштування останнього, належним чином були враховані апеляційним судом і їм була дана відповідна належна оцінка.
Вирок суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст.ст. 370, 420 КПК України. 
Істотних порушень кримінального процесуального закону, які були б підставами для скасування чи зміни судового рішення, також не виявлено.
Враховуючи зазначене, підстав для задоволення касаційної скарги та зміни вироку апеляційного суду колегія суддів не знаходить.
Керуючись ст.ст. 436, 438 КПК України, Суд
ухвалив:
Вирок Тернопільського апеляційного суду від 05 лютого 2020 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу його захисника – адвоката ОСОБА_7 - без задоволення. 
Постанова Верховного Суду є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1 	ОСОБА_2 	ОСОБА_3