ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2020 року	Львів	Справа № 140/3335/19 пров. № А/857/2643/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:
судді-доповідача                                                        Шинкар Т.І.,
суддів                                                                          Коваля Р.Й., Ільчишин Н.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 представника ОСОБА_2 на рішення Волинського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Димарчук Т.М.), ухвалене за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) в м.Луцьку 17 січня 2020 року у справі №140/3335/19 за позовом ОСОБА_2 до Міністерство оборони України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

13.11.2019 ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Міністерства оборони України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Волинський обласний військовий комісаріат, просив визнати протиправним та скасувати пункт 17 рішення комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням та виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 09.08.2019, оформлене протоколом №105, про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги по третій групі інвалідності, зобов`язати відповідача призначити та виплатити одноразову грошову допомогу як інваліду третьої групи у зв`язку з отриманим пораненням, пов`язаним із виконанням обов`язків військової служби.  
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 17 січня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що з моменту встановлення позивачу інвалідності III-ї групи - 14.06.2016 до подання позивачем заяви на призначення і виплату одноразової грошової допомоги - 11.07.2019 минув трирічний термін з дня настання події, з якою Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» пов`язує виникнення права на одноразову грошову допомогу, суд дійшов висновку, що комісія Міністерства оборони України, яка уповноважена на розгляд відповідних документів, розглянувши подану позивачем заяву та документи правомірно відмовила ОСОБА_2 у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги. Суд першої інстанції зазначив, що перебування на стаціонарному лікуванні позивача носило епізодичний (не тривалий)  характер, не охоплювало весь період з часу набуття права на звернення за одноразовою грошовою допомогою до його завершення, а тому не перешкоджало ОСОБА_2 своєчасно звернутись з відповідною заявою до уповноваженого органу та реалізувати своє право на отримання одноразової грошової допомоги.
Не погоджуючись з рішення суду першої інстанції, ОСОБА_1 представник ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Волинського окружного адміністративного суду від 17 січня 2020 року та ухвалити постанову, якою позовні вимоги задовольнити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що серед підстав для відмови у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги, наведених у ст.16-4 Закону України «Про правовий і соціальний захист військовослужбовців та членів їх сімей» немає такої підстави як пропуск заявником трирічного строку для реалізації права на отримання одноразової грошової допомоги. Скаржник вказує, що спірні кошти, про стягнення яких просить позивач, за своєю суттю є компенсаційною виплатою, тобто на спірні у цій справі правовідносини поширюють свою дію і загальні положення законодавства щодо відшкодування шкоди, завданої здоров`ю. Скаржник вважає, що обмеження певним терміном права особи на відшкодування шкоди, завданої здоров`ю внаслідок проходження військової служби набуває дискримінаційного характеру, оскільки інші особи, в порядку захисту свого цивільного права, можуть отримати таке відшкодування без обмеження права вимоги будь-яким строком. 
Оскільки апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в силу приписів статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) дійшов висновку про можливість розглядати справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами.
Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України не відповідає.
Як встановлено судом першої інстанції з матеріалів справи, ОСОБА_2 в період з 28.10.1981 по 03.01.1984 проходив військову службу в Збройних Силах, в тому числі в складі діючої армії в період бойових дій (під час виконання інтернаціонального обов`язку в Демократичній Республіці Афганістан) в період з 13.05.1982 по 03.01.1984 в складі в/ч пп 13354.
Згідно з посвідченням Серії НОМЕР_1 від 14.07.2016 ОСОБА_2 є інвалідом 3 групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни – інвалідів війни. 
Відповідно до Довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААА від 14.07.2016 ОСОБА_2 встановлено третю групу інвалідності (по зору), поранення (контузія) пов`язана з виконанням обов`язків військової служби.
Згідно з Витягом з протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 09.08.2019 №105 ОСОБА_2 відмовлено в призначенні одноразової грошової допомоги, оскільки заявник звернувся із заявою для призначення такої 11.07.2019, а інвалідність встановлена 14.06.2016. 
Вважаючи вказане рішення протиправним, таким, що підлягає скасуванню, ОСОБА_2 звернувся із позовом до суду.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Згідно з частиною 1 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. 
Статтею 41 вказаного Закону встановлено, що виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, (далі - Закон №2011-XII) відповідно до положень статті 1 якого соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні», інвалідність це міра втрати здоров`я у зв`язку із захворюванням, травмою (її наслідками) або вродженими вадами, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження життєдіяльності особи, внаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.
Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 3 Закону №2011-XII дія цього Закону поширюється на військовослужбовців, які стали особами з інвалідністю внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти.
Згідно з статтею 16 Закону №2011-XII одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.
Одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю (крім військовослужбовців строкової служби) інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті (підпункт 4 пункту 2 статті 16 Закону №2011-XII).
Статтею 16-3 Закону №2011-XII встановлено, що у випадках у випадках, передбачених підпунктами 4-9 пункту 2 статті 16 цього Закону, одноразова грошова допомога призначається і виплачується відповідним військовослужбовцям, військовозобов`язаним або резервістам.
Встановлення інвалідності або визначення ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовцям, військовозобов`язаним та резервістам здійснюється в індивідуальному порядку державними закладами охорони здоров`я відповідно до законодавства.
Одноразова грошова допомога призначається і виплачується Міністерством оборони України, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, а також органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами.
Отже, підставою для отримання одноразової грошової допомоги є встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок зазначених причин.
Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України (частина 9 статті 16-3 Закону №2011-XII).
Відповідно до пункту 2 статті 16-2 та пункту 9 статті 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» Кабінет Міністрів України Постановою від 25 грудня 2013 року № 975 затвердив Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі – Порядок №975).
Частиною 2 пункту 3 Порядку № 975 встановлено, що днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності є дата, зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії, а у разі повторного огляду та зміни групи інвалідності - дата, зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії про первинне встановлення інвалідності.
Отже, право на отримання одноразової грошової допомоги безпосередньо пов`язане з датою встановлення інвалідності та, відповідно, визначається положенням законодавства, яке було чинним саме на той момент, та встановлювало, зокрема, порядок отримання та розмір такої допомоги.
Так, згідно з довідкою до акту огляду МСЕК серія 12ААА №386286 з 14.07.2016 позивачу встановлено IIІ групу інвалідності (по зору), поранення (контузія) пов`язані з виконанням обов`язків військової служби.
Тобто, з 14.07.2016 у позивача виникло право на отримання одноразової грошової допомоги.
Оскільки з моменту встановлення позивачу інвалідності III-ї групи - 14.06.2016 до подання заяви про призначення і виплату одноразової грошової допомоги - 11.07.2019 минув трирічний термін, 09.08.2019 комісія Міністерства оборони України, розглянувши подані позивачем документи, дійшла висновку про відмову у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги.
Такий висновок відповідача суд апеляційної інстанції вважає протиправним з огляду на наступне.
Відповідно до частини 8 статті 16-3 Закону №2011-XII особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цим Законом, можуть реалізувати його протягом трьох років з дня виникнення у них такого права.
Водночас статтею 16-4 Закону №2011-XII та пунктом 19 Порядку № 975 закріплено виключний перелік підстав, за якими призначення і виплата одноразової грошової допомоги не здійснюються.
Як вбачається з матеріалів справи та не ставиться під сумнів відповідачем, що поранення (контузію) позивач отримав не внаслідок власних протиправних дій, а внаслідок виконання обов`язків військової служби під час участі в бойових діях.
При цьому, з долучених до матеріалів справи копій виписок з медичної картки стаціонарного хворого встановлено, що позивач неодноразово перебував на стаціонарному лікуванні, а тому суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що незначний (менше місяця) пропуск трьох річного строку зумовлений об`єктивними причинами – станом здоров`я позивача.
Відповідно до абзацу 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 №3 рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
Відповідно до положень статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» та частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Стаття 13 Конвенції по захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, були порушені, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинено особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, під ефективним засобом необхідно розуміти таке, що призводить до потрібних результатів, наслідків, що дають найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
З огляду на встановлені судом апеляційної інстанції поважні обставини пропуску строку звернення скаржника до відповідача з відповідною заявою, пов`язані зі станом здоров`я, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що відмова відповідача у призначені позивачу одноразової грошової допомоги з підстав пропуску трьох річного строку звернення із відповідною заявою є протиправною.
Щодо дискреційних повноважень, то суду апеляційної інстанції зауважує, що в рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (рішення у справі «Hasan and Chaush v. Bulgaria» № 30985/96).
Отже, при реалізації дискреційного повноваження суб`єкт владних повноважень зобов`язаний поважати основоположні права особи, додержуватися: конституційних принципів; принципів реалізації відповідної владної управлінської функції; принципів здійснення дискреційних повноважень; змісту публічного інтересу; положень власної компетенції; вказівок, викладених у інтерпретаційних актах; фахових правил, закріплених у нормативних актах; адміністративної практики; судової практики; процедурних вимог.
Водночас, Європейський суд з прав людини у свої практиці зазначив, що ефективний спосіб захисту повинен бути незалежним від будь-якої вжитої на розсуд суб`єкта владних повноважень дії, бути безпосередньо доступним для тих, кого він стосується (Рішення у справі «Гурепка проти України» від 06.09.2005) і такий спосіб захисту повинен існувати незалежно від форми його вираження у правовій системі тієї чи іншої країни (Рішення у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» від 15.11.1996).
Ефективний спосіб захисту повинен запобігати виникненню або продовженню порушенню чи надати належне відшкодування порушенню, що мало місце (Рішення у справі «Кудла проти Польщі» від 26.10.2000).
Пунктом 13 Порядку № 975 встановлено, що керівник уповноваженого органу подає у 15-денний строк з дня реєстрації всіх документів розпорядникові бюджетних коштів висновок щодо виплати одноразової грошової допомоги до якого обов`язково додаються документи, зазначені в пунктах 10 та 11 цього Порядку.
Розпорядник бюджетних коштів у місячний строк після надходження всіх зазначених документів приймає рішення про призначення одноразової грошової допомоги або про відмову в її призначенні, або про повернення документів на доопрацювання (у разі, коли документи подано не в повному обсязі, потребують уточнення чи подано не за належністю) і надсилає зазначене рішення разом з документами уповноваженому органу для видання наказу про виплату такої допомоги особам, які звернулися за нею, а в разі відмови чи повернення документів на доопрацювання - для письмового повідомлення заявника з обґрунтуванням мотивів відмови чи повернення документів на доопрацювання.
Згідно з пунктом 14 вказаного Порядку одноразова грошова допомога виплачується особі шляхом перерахування коштів уповноваженим органом на рахунок в установі банку, зазначений одержувачем виплати.
З огляду фактичні обставини справи, реалізуючи встановлене частиною 1 статті 2 КАС України завдання адміністративного судочинства, з метою забезпечення ефективного способу захисту та поновлення порушеного права позивача, суд апеляційної інстанції, не підміняючи орган владних повноважень та не втручаючись у його дискреційні повноваження щодо здійснення активних дій стосовно виплати одноразової допомоги, з метою повного захисту прав та інтересів позивача, приходить до висновку, що слід зобов`язати відповідача прийняти рішення про призначення одноразової грошової допомоги позивачу та надіслати зазначене рішення разом з документами уповноваженому органу для видання наказу про виплату такої допомоги. При цьому, слід зазначити, що, якщо відмова відповідного органу визнана судом протиправною, а іншого варіанту поведінки у суб`єкта владних повноважень за законом не існує, то суд має право зобов`язати такий орган влади вчинити конкретні дії, які б гарантували захист прав і свобод позивача.
Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Згідно з частиною 3 статті 90 КАС України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
З огляду на викладене, враховуючи положення статті 317 КАС України та прецедентну практику ЄСПЛ, суд першої інстанції при вирішення справи неповно з`ясував обставин, що мають значення для справи, що має наслідком скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким позов слід задовольнити.
Щодо судових витрат, то такі відповідно до частини 6 статті 139 КАС України розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 317, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 представника Демчука Сергія Миколайовича задовольнити.
Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 17 січня 2020 року у справі №140/3335/19 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_2 задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати пункт 17 рішення комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням та виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 09.08.2019, оформлене протоколом №105.
Зобов`язати Міністерства оборони України прийняти рішення про призначення ОСОБА_2 одноразової грошової допомоги по третій групі інвалідності у зв`язку з отриманим пораненням, пов`язаним із виконанням обов`язків військової служби, та надіслати зазначене рішення разом з документами у Волинський обласний військовий комісаріат для видання наказу про виплату такої допомоги ОСОБА_2 .
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач	 	Т. І. Шинкар 	
судді	 	Р. Й. Коваль 	
 	 	Н. В. Ільчишин