ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

31 березня 2020 року 	м. Дніпро	справа № 280/5807/19	
                                                                                Суддя І інстанції - Садовий І.В.

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Чепурнова Д.В. (доповідач),
                               суддів:  Сафронової С.В., Мельника В.В.,     
за участю секретаря судового засідання Царьової Н.П. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі апеляційну скаргу  Головного  управління Держгеокадастру у Запорізькій області
на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 15 січня 2020 року у справі за адміністративним позовом   ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася  до суду з вищевказаним адміністративним позовом в якому, просила   визнати          неправомірними дії Головного Управління Держгеокадастру у Запорізької області щодо відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_1 , розміром 1,70 га на території Борисівської сільської ради Приморського району Запорізької області, скасувавши відмову відповідача від 27 травня 2019 року за № К-1148-789/0/18-19; зобов`язати Головне Управління Держгеокадастру у Запорізької області затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_1 , розміром 1,70 га, яка знаходиться на території Борисівської сільської ради Приморського району Запорізької області.
В обґрунтування позовних вимог зазначила, що відповідач неодноразово безпідставно відмовляв їй у затвердженні  проекту землеустрою.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 15 січня 2020  року позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області у вирішенні заяви ОСОБА_1 від 13.05.2019 вх.№К-1148/0/17-19 про затвердження документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду розміром 1,7 га для ведення особистого селянського господарства на території Борисівської сільської ради Приморського району Запорізької області. Зобов`язано відповідача затвердити поданий ОСОБА_1 проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду розміром 1,7 га для ведення особистого селянського господарства на території Борисівської сільської ради Приморського району Запорізької області.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області подало апеляційну скаргу в якій просить рішення суду скасувати та прийняти нове яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що  позивач  не отримав дозвіл   на розробку проекту землеустрою та наявність виявлених порушень якими мотивована відмова у затвердженні проекту землеустрою. Також посилається на те, що суд не вправі  приймати рішення з питань, віднесених до виключної компетенції цих органів.
У письмовому відзиві на апеляційну скаргу позивач просить відмовити у її задоволенні та залишити без змін рішення суду першої інстанції.
Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, а також правильність застосування  судом норм матеріального права та правової оцінки обставин у справі, колегія суддів приходить до висновку,  що апеляційна скарга не підлягає   задоволенню з наступних підстав.  
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції 20 червня 2012 року розпорядженням голови районної державної адміністрації № 324 надана згода на розроблення проекту землеустрою щодо відведення ОСОБА_1 земельної ділянки сільськогосподарського призначення (угіддя-рілля) із земель запасу сільськогосподарського призначення Борисівської сільської ради Приморського району Запорізької області у розмірі 1.70 га на умовах оренди, терміном на 49 років.
На підставі вищевказаного розпорядження та заяви позивача Приморським міськрайонним виробничим відділом Запорізької регіональної філії Державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру»  розроблено проект із землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства громадянці України ОСОБА_4 
Земельній ділянці, щодо якої позивачу надано згоду на розробку проекту землеустрою, присвоєно кадастровий номер 2324880200:02:014:0053.
25.12.2015 розпорядженням голови районної державної адміністрації №454 про впорядкування розпоряджень голови районної державної адміністрації, зокрема, внесено зміни до розпорядження голови районної державної адміністрації від 20 червня 2012 року №324 «Про надання згоди на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам України на території Борисівської сільської ради», а саме, у тексті розпорядження та у назві розпорядження і додатку до нього, слово «згода» замінено словами «дозвіл».
Позивач неодноразово протягом 2016-2019 років звертався з заявою до відповідача про затвердження документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду розміром 1,7 га для ведення особистого селянського господарства на території Борисівської сільської ради Приморського району Запорізької області. З посиланням на різні недоліки в наданій документації проект неодноразово не затверджувався відповідачем.
13 травня 2019 року позивач вчергове звернулась до Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області з заявою про затвердження проекту землеустрою щодо спірної земельної ділянки.
Листом від 27 травня 2019 року №К- 1148-789/0/18-19 Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області повідомило позивача про відсутність підстав для задоволення заяви від 13 травня 2019 року з огляду на невідповідність представленого проекту землеустрою нормам чинного законодавства, а саме:
-відсутність в наданому проекті землеустрою рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки;
-матеріали геодезичних вишукувань не в повній мірі відповідають вимогам Інструкції з топографічного знімання у масштабах 1:5000, 1:2000, 1:1000, 1:500, яка затверджена наказом Головного управління геодезії, картографії та кадастру при Кабінеті Міністрів України №56 від 09 квітня 1998 року, та порядку використання Державної референцної системи координат УСК-2000 при здійсненні робіт із землеустрою, затвердженого наказом Мінагрополітики від 02 грудня 2016 року №509, що зареєстрований в Мінюсті 19 грудня 2016 року за №1646/29776;
-акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання не в повній мірі відповідає Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Держкомзему від 18.05.2010 №376, що зареєстровано в Мінюсті 16.06.2010 за №391/17686;
-згідно статті 37 Закону України «Про охорону земель» дані агрохімічної паспортизації земель використовуються в процесі регулювання земельних відносин при: передачі у власність або наданні в користування, в тому числі в оренду, земельної ділянки. Оновити інформацію долучену до проекту щодо агрохімічного обстеження ґрунтів.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з безпідставності мотивів відмови у затвердженні проекту землеустрою, які суперечать вимогам ЗК України.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав. 
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною 8 статті 118 Земельного кодексу України встановлено, що проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 1861 цього Кодексу.
За приписами частини 9 статті 118 Земельного кодексу України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.
Відповідно до статті 186-1 Земельного кодексу України проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок усіх категорій та форм власності (крім земельних ділянок зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи) підлягає обов`язковому погодженню з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.
Проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, підлягає обов`язковому погодженню з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.
Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у межах населеного пункту або земельної ділянки за межами населеного пункту, на якій розташовано об`єкт будівництва або планується розташування такого об`єкта (крім проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки зони відчуження або зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи), подається також на погодження до структурних підрозділів районних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій у сфері містобудування та архітектури, а якщо місто не входить до території певного району, - до виконавчого органу міської ради у сфері містобудування та архітектури, а в разі, якщо такий орган не утворений, - до органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань містобудування та архітектури чи структурного підрозділу обласної державної адміністрації з питань містобудування та архітектури.
Розробник подає на погодження до органу, визначеного в частині першій цієї статті, за місцем розташування земельної ділянки оригінал проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а до органів, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, - завірені ним копії проекту, а щодо земельної ділянки зони відчуження або зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, розробник подає оригінал проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на погодження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, а до органів, зазначених у частині третій цієї статті, - завірені ним копії проекту.
Органи, зазначені в частинах першій - третій цієї статті, зобов`язані протягом десяти робочих днів з дня одержання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або копії такого проекту безоплатно надати або надіслати рекомендованим листом з повідомленням розробнику свої висновки про його погодження або про відмову в такому погодженні з обов`язковим посиланням на закони та прийняті відповідно до них нормативно-правові акти, що регулюють відносини у відповідній сфері.
Підставою для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації.
У разі якщо проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки підлягає обов`язковій державній експертизі землевпорядної документації, погоджений проект подається замовником або розробником до центрального органу виконавчої влади, що здійснює реалізацію державної політики у сфері земельних відносин, або його територіального органу для здійснення такої експертизи.
Органам, зазначеним у частинах першій - третій цієї статті, при погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки забороняється вимагати: додаткові матеріали та документи, не включені до проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки відповідно до статті 50 Закону України «Про землеустрій»; надання погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки будь-якими іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями; проведення будь-яких обстежень, експертиз та робіт.
Кожен орган здійснює розгляд та погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки самостійно та незалежно від погодження проекту іншими органами, зазначеними у частинах першій - третій цієї статті, у визначений законом строк.
У висновку про відмову погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки органами, зазначеними в частинах першій - третій цієї статті, має бути надано вичерпний перелік недоліків проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та розумний строк для усунення таких недоліків (який за письмовим проханням розробника проекту може бути продовжений).
Органами, зазначеними в частинах першій - третій цієї статті, може бути відмовлено у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки лише у разі, якщо не усунено недоліки, на яких було наголошено у попередньому висновку. Не можна відмовити у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з інших причин чи вказати інші недоліки.
Повторна відмова не позбавляє права розробника проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки усунути недоліки проекту та подати його на погодження.
Разом з тим, у листі-відмові відповідачем було зазначено про те, що наданий проект землеустрою містить Розпорядження голови Приморської районної державної адміністрації Запорізької області № 324 від 20.06.2012 «Про надання згоди на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам України на території Борисівської   сільської ради»  замість дозволу.
Спростовуючи зазначену позицію відповідача суд першої інстанції вірно зазначив, що розпорядженням голови Приморської районної державної адміністрації Запорізької області № 454 від 25.12.2015 «Про впорядкування розпоряджень голови районної державної адміністрації» внесено зміни до розпорядження голови районної державної адміністрації від 20.06.2012 № 324 «Про надання згоди на розроблення проекту щодо відведення земельних ділянок громадянам України на території Борисівської сільської ради», а саме у тексті розпорядження та у додатку до нього, слово «згода» замінити словами «дозвіл».
Крім того колегія суддів зазначає, що застосування у розпорядженні № 324 від 20.06.2012 слова «згода» замість вжиття слова «дозвіл» не може слугувати підставою для відмови у задоволені клопотання позивача, оскільки Земельний кодекс України не розрізняє по суті поняття «дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки» і «згода на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки», та вживане у ст. 118 Земельного кодексу України слово «дозвіл» передбачає позитивне рішення уповноваженого органу за результатами розгляду відповідного клопотання, що являє собою згоду на розроблення проекту землеустрою, тому формулювання «дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки» та «згода на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки» є тотожними за своїм змістом поняттями, що відображають волевиявлення уповноваженого органу. 
Оскільки чинне законодавство не передбачає прийняття за результатами розгляду клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою будь-якого іншого рішення, окрім дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або відмови у його наданні, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що вищезазначеним розпорядження позивачу надано саме дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в розумінні ст. 118 Земельного кодексу України, і відповідно, посилання відповідача на відсутність дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, за наявності розпорядження голови Приморської райдержадміністрації № 324 від 20.06.2012, виданого в межах повноважень, є проявом надмірного формалізму, у зв`язку з чим не може вважатись правомірним за даних обставин.
Також суд першої інстанції вірно зазначив, що Розпорядженням № 454 від 25.12.2015 року «Про впорядкування розпоряджень голови районної державної адміністрації» були внесені зміни до розпорядження голови Приморської районної державної адміністрації Запорізької області від 12.04.2012 № 220 і вказані зміни не призвели до виникнення нових прав та обов`язків для позивача, не було вирішено питання щодо розпорядження землями сільськогосподарського призначення. Крім того,   Закон України «Про місцеві державні адміністрації»    не містить заборони щодо внесення змін до раніше прийнятих розпоряджень райдержадміністрації. Розпорядження № 454 від 25.12.2015 на день розгляду справи в суді не скасовано в установленому законом порядку.
Спростовуючи посилання відповідача у листі-відмові від 27.05.2019 №1148-789/0/18-19 на Інструкцію з топографічного знімання у масштабах 1:5000, 1:2000, 1:1000 та 1:500 (ГКНТА-2.04-02-98), затвердженої наказом Головного управління геодезії, картографії та кадастру при Кабінеті Міністрів України № 56 від 09.04.1998 та наказ Міністерства аграрної політики України від 02.12.2016 № 509 «Про затвердження Порядку використання державної геодезичної референтної системи координат УСК-2000 при здійсненні робіт із землеустрою» як недолік проекту землеустрою, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що з цього мотиву взагалі неможливо встановити, який саме документ або положення проекту не відповідає вимогам законодавства.
Також суд першої інстанції вірно зазначив, що  необхідність оновлення агрохімічного паспорту як на тому наполягає відповідач є безпідставним, оскільки  стаття 50 Закону України «Про землеустрій» не вимагає наявність такого документу у проекті землеустрою. 
Також суд вірно звернув увагу на ту обставину, що на етапі погодження проекту землеустрою не встановлено невідповідності проекту землеустрою нормативно-правовим актам в частині невідповідності акта прийомки-передачі межових знаків на зберігання вимогам Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Держкомзему від 18.05.2010 № 376, зареєстрованої в Мінюсті 16.06.2010 за №391/17686.
Сукупність зазначених обставин свідчить на користь висновку суду першої інстанції про протиправність відмови позивачу в затвердженні проекту землеустрою земельної ділянки. 
Стосовно дискреційних повноважень, як один із доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що такими є повноваження обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є законною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може»
У такому випадку дійсно суд не може зобов`язати суб`єкта владних повноважень обрати один з правомірних варіантів поведінки, оскільки який би варіант реалізації повноважень не обрав відповідач, кожен з них буде законним.  
Натомість, у цій справі, відповідач помилково вважає свої повноваження дискреційними, оскільки у разі настання визначених законодавством умов, відповідач зобов`язаний до вчинення конкретних дій - прийняти рішення. Підставою для відмови у прийнятті такого рішення можуть бути лише визначені законодавством обставини. Відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти на власний розсуд - надати дозвіл, або відмовити у його виданні, існує лише один правомірний варіант поведінки.
Відповідно до Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Здійснюючи судочинство Європейський суд неодноразово аналізував наявність, межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. Зокрема, в рішенні Європейського суду з прав людини від 17 грудня 2004 року у справі «Педерсен і Бодсгор проти Данії» зазначено, що здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї.
Суд є правозастосовчим органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.
Разом з тим, у рішенні Європейського суду з прав людини від 02.06.2006 року у справі «Волохи проти України» (заява №23543/02) при наданні оцінки повноваженням державних органів суд виходив з декількох ознак, зокрема щодо наявності дискреції. Так, суд вказав, що норма права є «передбачуваною», якщо вона сформульована з достатньою чіткістю, що дає змогу кожній особі - у разі потреби за допомогою відповідної консультації - регулювати свою поведінку. «…надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права. Отже, закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам, і порядок її здійснення, з урахуванням законної мети даного заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання».
Отже, як вбачається з наведених судових рішень, під дискреційним повноваженням слід розуміти компетенцію суб`єкта владних повноважень на прийняття самостійного рішення в межах, визначених законодавством, та з у рахуванням принципу верховенства права.
Зміст компетенції органу виконавчої влади складають його повноваження - певні права та обов`язки органу діяти, вирішуючи коло справ, визначених цією компетенцією. В одних випадках це зміст прав та обов`язків (право діяти чи утримуватися від певних дій). В інших випадках органу виконавчої влади надається свобода діяти на свій розсуд, тобто оцінюючи ситуацію, вибирати один із кількох варіантів дій (або утримуватися від дій) чи один з варіантів можливих рішень.
Відповідно до рішення у справі «Олссон проти Швеції» від 24 березня 1988 року запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців.
Колегія суддів звертає увагу на те, що статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.
Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі,    так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави     (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).
Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.
Дана правова позиція узгоджується із позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові №21-1465а15 від 16.09.2015 року.
У даному рішенні Верховний Суд України наголосив, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії та бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалось примусове виконання рішення.
Відповідно до п.4 ч.2 ст. 245 КАС України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання відповідача вчинити певні дії.
Враховуючи чисельні відмови  на заяви позивача починаючи з 2016 року та підстави для  такої відмови  у затвердженні проекту землеустрою, в тому числі і по надуманих, безпідставним обставинам, в тому числі і за останнім зверненням позивача 13.05.2019, відповідач допустив зловживання своїми повноваженнями, що вимагає застосування судом принципу ефективності судового захисту порушених прав, за таких обставин колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про правомірність рішення суду в частині зобов`язання суб`єкта владних повноважень затвердити проект землеустрою.
Наведені в апеляційній скарзі  доводи про порушення судом першої інстанції норм матеріального  та процесуального права, які привели до неправильного вирішення спору по суті не знайшли свого підтвердження, а тому рішення суду першої   підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення. 
Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 315, ст.ст. 316, 321, 322 КАС України, колегія суд, - 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного  управління Держгеокадастру у Запорізькій області - залишити без задоволення.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 23 вересня  2019 року - залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів  з дня набрання законної сили.          

   
Головуючий - суддя                                                                      Д.В. Чепурнов 

                               суддя                                                                      С.В. Сафронова 

                               суддя                                                                      В.В. Мельник