РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 квітня 2020 року
м. Рівне

Справа № 565/1621/19
Провадження № 22-ц/4815/454/20

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
головуючого Ковальчук Н. М.        
суддів: Бондаренко Н. В., Хилевича С. В., 

учасники справи:
позивач за первісним позовом,
відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_1 ;
відповідач за первісним позовом,
позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_2 

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 10 січня 2020 року у складі судді Демчини Т. Ю., ухвалене в м. Вараш Рівненської області о 14 годині 20 хвилин, повний текст рішення складено 20 січня 2020 року, 

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. В обґрунтування позовних вимог вказувала, що з 12.10.2006 року вона перебуває у шлюбі з відповідачем, від якого вони мають трьох дітей, які на даний час не досягли повноліття. Останнім часом відносини між подружжям значно погіршились, що призвело до фактичного припинення шлюбу, спільне господарство не ведеться, відповідач застосовує домашнє насильство. Вважає, що збереження шлюбу суперечить її інтересам. Відповідач не приймає належної участі в утриманні дітей, постійної роботи, інших утриманців не має, має задовільний стан здоров`я. Просила розірвати шлюб між нею та ОСОБА_2 та стягнути з останнього на її користь аліменти на утримання неповнолітніх дітей подружжя у твердій грошовій сумі у розмірі 8000,00 грн. щомісячно.

ОСОБА_2 звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, в якому просив визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , а також визнати за ним право власності на 1/2 рахунку (вкладу) у банківській установі у розмірі 1500 євро. В обґрунтування зустрічних позовних вимог вказував, що за час шлюбу ОСОБА_1 відкрито рахунок (вклад) у одній з фінансових установ, на який покладено спільні кошти подружжя в сумі 3000 євро. Також за час шлюбу сторонами придбано квартиру, право приватної власності на яку зареєстровано за ОСОБА_1 . На підставі ст.60 СК України вказане вище майно є спільною власністю його та ОСОБА_1 , і він має право на поділ цього майна, виходячи з принципу рівності часток. 

Ухвалою Кузнецовського міського суду Рівненської області від 28 жовтня 2019 року зустрічний позов прийнято до спільного розгляду з первісним та об`єднано в одне провадження.

Рішенням Кузнецовського міського суду Рівненської області від 10 січня 2020 року первісний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , який зареєстрований 12 жовтня 2006 року відділом реєстрації актів цивільного стану Кузнецовського міського управління юстиції Рівненської області, актовий запис №320 - розірвано. Після розірвання шлюбу залишено позивачу за первісним позовом шлюбне прізвище « ОСОБА_1 ». Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у твердій грошовій сумі у розмірі 3750 грн. 00 коп. щомісячно, починаючи з 13 вересня 2019 року і до досягнення старшою дитиною повноліття. Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. Рішення в частині стягнення аліментів за один місяць підлягає негайному виконанню.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано квартиру загальною площею 45,6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , право власності на яку зареєстроване за ОСОБА_1 , спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
Виділено ідеальні частки у праві власності на квартиру загальною площею 45,6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , що є у спільній сумісній власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , у розмірі по 1/2 (одній другій). Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 (одну другу) ідеальну частку квартири загальною площею 45,6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 (одну другу) ідеальну частку квартири загальною площею 45,6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . У задоволенні іншої вимоги зустрічного позову відмовлено за безпідставністю. 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати за первісним позовом у розмірі 768 грн. 40 коп. 
Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір у розмірі 768 грн. 40 коп. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати за зустрічним позовом у розмірі 500 грн. 00 коп.    

Вважаючи рішення суду незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі зазначає, що ОСОБА_2 у своїй письмовій заяві від 02.10.2019 року визнав у повному обсязі її позовні вимоги щодо розірвання шлюбу та стягнення аліментів на трьох дітей в розмірі 8000 грн. щомісячно, проте суд лише частково задовольнив її позовні вимоги, стягнувши аліменти на трьох дітей в розмірі 3750 грн. Вказує, що ОСОБА_2 у зустрічному позові не просив визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя, а тому рішення суду в цій частині є протиправним. Пояснює, що вона надавала місцевому суду договір купівлі-продажу квартири, посвідчений 16.06.2017 року приватним нотаріусом Сусь Л. У., згідно якого вона прийняла квартиру у приватну особисту власність, сплативши за неї визначену грошову суму. В пункті 10 вищевказаного договору зазначено, що покупець купує квартиру за свої особисті кошти та квартира набуває статусу майна, що перебуває в її приватній особистій власності, що підтверджено заявою ОСОБА_2 , справжність підпису на якій нотаріально засвідчено. Вважає безпідставним висновок суду про належність спірної квартири до об`єкту права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .. Також вказує, що ОСОБА_2 не просив суд визнати недійсною його заяву від 16.06.2017 року, та два пункти договору купівлі-продажу квартири, які свідчать, що квартира є особистою приватною власністю ОСОБА_1 .. Звертає увагу на порушення процесуальних норм, які виявилися в тому,що місцевий суд не залучив до участі в справі приватного нотаріуса Кузнецовського міського нотаріального округу Сусь Л. У.. Стверджує, що в період шлюбу у них з ОСОБА_2 були окремі бюджети, і ОСОБА_2 не вкладав свої особисті кошти у купівлю спірної квартири, а доля грошей отриманих від продажу його кімнати їй невідома. З наведених підстав просить: змінити оскаржуване рішення в частині розміру стягнення аліментів, збільшивши їх з 3705 грн. до 8000 грн.; скасувати оскаржуване рішення в частині задоволення зустрічного позову та відмовити в повному обсязі у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 ..

В поданому на апеляційну скаргу відзиві ОСОБА_2 вважає рішення місцевого суду законним та обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу відхилити як безпідставну.

Рішення суду в частині розірвання шлюбу та в частині відмови у поділі коштів, що знаходяться на депозитних рахунках, учасниками справи не оскаржене, а тому, у відповідності з вимогами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, апеляційним судом не переглядається.

Дослідивши матеріали та обставини справи  на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Згідно ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що сторони з 12 жовтня 2006 року перебувають у шлюбі, про що свідчить свідоцтво про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 , видане 12.10.2006 відділом РАЦС Кузнецовського міського управління юстиції Рівненської області. 

Оскаржуваним рішенням шлюб розірвано, і сторони в цій частині його не оскаржили.

Від шлюбу подружжя має трьох дітей: 
сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданим 04.06.2007 відділом РАЦС Кузнецовського міського управління юстиції Рівненської області;
дочку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 , виданим 04.11.2010 відділом РАЦС Кузнецовського міського управління юстиції Рівненської області;
а також сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 , виданим 14.08.2015 відділом ДРАЦС реєстраційної служби Кузнецовського міського управління юстиції у Рівненській області.

Звертаючись до суду з позовом про стягнення аліментів, ОСОБА_1 вказувала, що відповідач не надає коштів на утримання їхніх дітей.

Стаття 12 Закону України «Про охорону дитинства» та ст. ст. 150, 180 Сімейного кодексу України передбачають, що батьки повинні проявляти турботу про дітей, утримувати їх до досягнення повноліття. 

Згідно з ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка була ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з частиною 2 статті 3 Конвенції про права дитини, держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (частина 2 статті 6 Конвенції про права дитини).
Частиною 1 та 2 статті 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною 2 статті 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно із ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

У відповідності до ч.1 ст. 182 СК України, при призначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружину, батьків, дочки, сина, наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» встановлено прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років: з 1 січня 2020 року - 1779 гривень, з 1 липня - 1859 гривень, з 1 грудня - 1921 гривня; дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2020 року - 2218 гривень, з 1 липня - 2318 гривень, з 1 грудня - 2395 гривень.

При визначенні розміру аліментів на утримання дітей сторін враховано їх вік, стан їх здоров`я, зокрема, наявність у дітей ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ювенільного ідіоматичного сколіозу, а у ОСОБА_9 - хронічного тубулоiнтерстиціального нефриту та нервово-м`язову дисфункцію сечового міхура, що підтверджено довідками медичного закладу від 30.10.2019 року.

Судом також взято до уваги наявність постійного заробітку в платника аліментів ОСОБА_2 , що підтверджується довідкою ТОВ «Атомремонт» № 386/730 від 07.11.2019 року, згідно якої у жовтні 2019 року він отримав 7560,00 грн..

Відхиляючи апеляційну скаргу в частині стягнення аліментів, апеляційний суд зважає на відсутність у сторін інших утриманців, окрім спільних дітей, а також керується закріпленим у ст. 141 СК України принципом рівності обов`язків батьків по утриманню дитини та враховує, що позивачка та відповідач повинні забезпечити дитині рівні частки утримання.

Заявляючи зустрічну позовну вимогу про поділ квартири за адресою: АДРЕСА_3 , ОСОБА_2 керувався принципом спільної сумісної власності подружжя на майно, придбане в період шлюбу.

Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Судом встановлено, що в шлюбі сторонами придбано житло, яке є об`єктом поділу за зустрічним позовом.

Як вбачається з договору купівлі-продажу квартири від 16.06.2017, посвідченого приватним нотаріусом Кузнецовського міського нотаріального округу Сусь Л. У., ОСОБА_1 придбала шляхом купівлі-продажу квартиру загальною площею 45,6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , прийнявши її у приватну особисту власність та сплативши за неї грошову суму у розмірі 100000,00 грн. (п.п.1, 5 договору).

Пунктом 10 вищезазначеного договору передбачено, що покупець ОСОБА_1 купує квартиру за свої особисті кошти та квартира набуває статусу майна, що перебуває у її приватній особистій власності, що підтверджено заявою її чоловіка ОСОБА_2 , справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Кузнецовського міського нотаріального округу Сусь Л.У. 16.06.2017 за реєстровим № 1564.

Право власності ОСОБА_1 на спірну квартиру, набуте на підставі договору купівлі-продажу, зареєстроване у передбаченому законом порядку, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень № 897954474 від 16.06.2017.

Судом встановлено та визнано сторонами, що позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 підтвердив подання ним під час укладення ОСОБА_1 як покупцем договору купівлі-продажу спірної квартири заяви на підтвердження того, що ОСОБА_1 купує квартиру за свої особисті кошти і вона придбавається у її приватну особисту власність.

Доводи позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 стосовно того, що спірна квартира придбана за їх спільні кошти, зароблені ним особисто, а також виручені від продажу ним іншої квартири, яка перебувала у його приватній особистій власності, апеляційним судом не беруться до уваги.

Згідно договору купівлі-продажу кімнати від 15.07.2016, посвідченого приватним нотаріусом Кузнецовського міського нотаріального округу Сусь Л.У., за яким ОСОБА_2 здійснив відчуження шляхом продажу кімнати загальною площею 11,8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 та належала йому на праві приватної особистої власності на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 29.10.2015 виконавчим комітетом Кузнецовської міської ради. Продаж кімнати вчинено за 24 776,66 грн.

Разом з тим, будь-яких належних, достовірних та достатніх доказів у розумінні ст.ст. 77-80 ЦПК України на підтвердження тих обставин, що отримані кошти були спрямовані на придбання спірної квартири, ОСОБА_2 не надано суду, і судом таких доказів також не здобуто.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України, майно, набуте дружиною, чоловіком за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто, є особистою приватною власністю дружини, чоловіка.

Місцевий суд, задовольняючи зустрічний позов про поділ майна подружжя, виходив із презумпції спільності права власності на майно, придбане подружжям в період шлюбу та обґрунтовував своє рішення тим, що оскільки спільна квартира куплена сторонами в шлюбі, то підлягає поділу між ними в рівних частках як спільна сумісна власність подружжя.

Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована, і один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. При цьому тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06.02.2018 (справа № 235/9895/15-ц), від 05.04.2018 (справа № 404/1515/16-ц) та підтверджена постановою Великої Палати Верховного Суду у справі № 372/504/17 від 21.11.2018.

Зазначення у договорі купівлі-продажу від 16.06.2017 року про те, що квартира за адресою: АДРЕСА_2 , придбана за особисті кошти ОСОБА_1 та є її приватною особистою власністю апеляційним судом розцінюється як підтвердження належний доказ того, що така квартира не є спільним сумісним майном подружжя.

Відповідачкою за зустрічним позовом спростовано презумпцію спільності права власності на квартиру, придбану в період шлюбу, та надано договір купівлі-продажу, з якого безспірно вбачається про набуття квартирою статусу майна, що перебуває у приватній особистій власності ОСОБА_1 .. Більш того, на момент укладення договору купівлі-продажу ОСОБА_2 підтвердив свою згоду як на придбання дружиною квартири за її особисті кошти, так і на те, що ця квартира буде її приватною особистою власністю.

За наведеного, апеляційний суд приходить до переконання про необґрунтованість та недоведеність зустрічного позову про поділ спільного майна подружжя з підстав, передбачених ст. 60 СК України та вважає, що спірна квартира за адресою: АДРЕСА_2 , право приватної власності на яку зареєстроване за ОСОБА_1 , що була придбана за час шлюбу подружжя ОСОБА_1 , є її приватною особистою власністю і не є об`єктом поділу як спільна сумісна власність подружжя, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає до скасування з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову в задоволенні зустрічного позову.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. 

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність  висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку з наведеним, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені нею судові витрати у вигляді судового збору за подачу апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції розмірі 1152,60 грн (а.с. 137).

Керуючись ст. ст. 141, 367, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 10 січня 2020 року в частині задоволення зустрічних позовних вимог скасувати.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_5 , паспорт НОМЕР_6 , місце реєстрації:  АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_7 , паспорт НОМЕР_8 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) судові витрати у вигляді судового збору в сумі 1 152 (одна тисяча сто п`ятдесят дві) гривні 60 копійок. 

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22 квітня 2020 року.

Головуючий                                                Ковальчук Н. М.

Судді:                                                        Бондаренко Н. В.
                                       
                               Хилевич С. В.