КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
справа №755/12299/2018                                                                               Головуючий у І інстанції - Арапіна Н.Є.
апеляційне провадження №22-ц/824/2650/2020                                         Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ 
 
10 березня 2020 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
судді-доповідача Приходька К.П., 
суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,
за участю секретаря Немудрої Ю.П.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Мілетич Ольги Олегівни на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2019 року
у справі за позовом Служби у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 до Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради про визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності, скасування державної реєстрації права власності, визнання права на приватизацію квартири,
 
встановив:
 
У серпні 2018 року Служба у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва із позовом до Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради про визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності, скасування державної реєстрації права власності, визнання права на приватизацію квартири, мотивуючи свої вимоги тим, що неповнолітня ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на обліку дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, в службі у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації. 
Розпорядженням №150 від 21 березня 2016 року ОСОБА_5 призначено піклувальником над неповнолітньою дитиною ОСОБА_2 та покладено відповідальність за збереження житла та майна за адресою: АДРЕСА_1 . 
17 лютого 2016 року заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва позовні вимоги  ОСОБА_3  до ОСОБА_6 , ОСОБА_2 за участю третіх осіб  ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , Житлово-експлуатаційної дільниці № 414 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням задоволено повністю: визнано  ОСОБА_6 , таким, що втратила право користування житловим приміщенням, що розташовано за адресою: АДРЕСА_1 ; визнано  ОСОБА_2 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, що розташовано за адресою:    АДРЕСА_1 . 
Розпорядженням органу приватизації житла Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації №43-497 від 28 вересня 2016 року передано квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в приватну, спільну (сумісну або часткову) власність ОСОБА_3 та членам її сім`ї: ОСОБА_1 , ОСОБА_4 в рівних долях. 
28 вересня 2016 року органом приватизації житла Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації видано на ім`я ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 свідоцтво про право власності на житло, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . 
05 липня 2017 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17 лютого 2016 року скасовано. 
06 грудня 2017 року рішенням Дніпровського районного суду м. Києва позов  ОСОБА_3 до ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_5 , за участю третіх осіб ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , Житлово-експлуатаційної дільниці №414, орган опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням задоволено частково: визнано ОСОБА_6 , таким, що втратив право користування квартирою        АДРЕСА_2 . 
В решті позовних вимог відмовлено.
Просила суд, з урахуванням уточнених позовних вимог, визнати недійсним та скасувати розпорядження органу приватизації житла №43-497 від 28 вересня 2016 року; визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності нерухоме майно, видане органом приватизації Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 28 вересня 2016 року на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , видане на ім`я ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_1 ; скасувати в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записи про державну реєстрацію права приватної спільної часткової власності від 11 листопада 2016 року за №17492227, №17492231 та №17492235 на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_2 право на приватизацію квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 11 жовтня 2019 року позов задоволено частково.
Визнано незаконним та скасовано розпорядження органу приватизації житла Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації №43-497 від 28 вересня 2016 року про приватизацію квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ,.
Визнано недійсним та скасовано свідоцтво про право власності на житло, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , яке видане 28 вересня 2016 року органом приватизації житла Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації на ім`я ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 .
Скасовано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записи про державну реєстрацію права приватної спільної часткової власності від 11 листопада 2016 року за №17492227, №17492231 та №17492235 на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
У решті позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 через представника подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального і порушення норм процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що 17 лютого 2016 року Дніпровським районним судом м. Києва ухвалено заочне рішення, яким визнано  ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, що розташовано за адресою: АДРЕСА_1 . 
Рішення набрало законної сили 01 березня 2016 року.
14 вересня 2016 року ОСОБА_3 звернулась до органу приватизації Дніпровської РДА із заявою про передачу в приватну власність квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
Станом на 14 вересня 2016 року, особи, які постійно проживали та мали право користування квартирою були: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , як поставили підписи на вищезазначеній заяві.
28 вересня 2016 року заяву про передачу в приватну власність квартири було задоволено та передано у спільну часткову власність ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 в рівних долях квартиру АДРЕСА_2 , відповідно до розпорядження №43-497 від 28 вересня 2016 року.
06 грудня 2017 року Дніпровський районний суд м. Києва в порядку перегляду заочного рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17 лютого 2016 року, відмовив  у задоволенні вимоги щодо визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішення набрало законної сили, після перегляду в апеляційному порядку 01 березня 2018 року.
Відтак, у період з 01 березня 2016 року по 01 березня 2018 року ОСОБА_2 була такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_3 , а відтак постійно не проживала у квартирі АДРЕСА_3 та не була тимчасово відсутньою у квартирі, згідно чинного у вказаний період рішення Дніпровського районного суду м. Києва.
У той же час, ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , які постійно проживали у квартирі АДРЕСА_3 , мали право звернутися у встановленому порядку до органу приватизації із заявою відповідного характеру, та за умови достатності підстав - набути у власність квартиру АДРЕСА_3 в порядку приватизації.
Апелянт стверджує, що ознак незаконності у розпорядженні органу приватизації №43-497 від 28 вересня 2016 року не існує, оскільки орган приватизації діяв відповідно до встановленого законодавства та чинних нормативних актів.
На апеляційну скаргу ОСОБА_2 через представника подала відзив, який обґрунтовувала тим, що апелянтом жодним чином не спростовано доводи суду першої інстанції стосовно визнання розпорядження органу приватизації житла Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації №43-497 від 28 вересня 2016 року про приватизацію квартири незаконним.
Внаслідок протиправного зняття з реєстрації в квартирі неповнолітньої ОСОБА_2 , родина ОСОБА_8 подала для проведення приватизації квартири документи, в яких були відсутні записи про неповнолітню ОСОБА_2 , а відтак і приватизація квартири відбулась без залучення ОСОБА_2 , що є грубим порушенням її прав.
Суд першої інстанції всебічно дослідив всі обставини справи, правильно визначив природу правовідносин сторін, а відтак виніс законне і правильне рішення.
Просила, апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2019 року залишити без змін.
В свою чергу, Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровського районної в місті Києві державної адміністрації також подала відзив на апеляційну скаргу, який обґрунтовувала тим, що відповідно до розпорядження №150 від 21 березня 2016 року, ОСОБА_5 призначено піклувальником над неповнолітньою ОСОБА_2 та покладено відповідальність за збереження житла та майна за адресою реєстрації неповнолітньої: АДРЕСА_1 .
ОСОБА_5 та ОСОБА_2 проживали та проживають за адресою: АДРЕСА_4 .
Скориставшись тим, що неповнолітня ОСОБА_2 не зможе отримати пошту, а отже піклувальник не зможе захистити майно, ОСОБА_3 подала позов до суду про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, який задоволено Дніпровським районним судом м. Києва 17 лютого 2016 року.
Саме це рішення дало можливість ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 приватизувати квартиру без участі ОСОБА_2 .
Для захисту особистих та майнових прав та інтересів неповнолітньої ОСОБА_2 органом опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації подано заяву до Дніпровського районного суду м. Києва про перегляд заочного рішення від 17 лютого 2016 року.
На підставі рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 06 грудня 2017 року, неповнолітню ОСОБА_2 поновлено в реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 .
Хоч 28 вересня 2016 року орган приватизації житла Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації і діяв в межах своїх повноважень, здійснив приватизацію на осіб, які були зареєстровані, але зняття з реєстрації неповнолітньої ОСОБА_2 відбулось на підставі рішення суду. яке було оскаржене, неповнолітню ОСОБА_2 поновлено в реєстрації місця проживання і цей факт визнаний апелянтом.
Просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2019 року без змін.  
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав. 
Судом першої інстанції встановлено, що 18 лютого 2010 року рішенням Дніпровського районного суду м. Києва позовні вимоги Служби у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації до ОСОБА_9 , ОСОБА_6 за участю третьої особи Органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів задоволено частково: позбавлено ОСОБА_9 батьківських прав відносно неповнолітніх дітей ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . В решті вимог відмовлено.
17 лютого 2016 року заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_6 , ОСОБА_2 за участю третіх осіб ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , Житлово-експлуатаційної дільниці №414 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням задоволено повністю: визнано ОСОБА_6 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що розташовано за адресою: АДРЕСА_1 . 
Визнано ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, що розташовано за адресою: АДРЕСА_1 . 
05 липня 2017 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17 лютого 2016 року скасовано.
06 грудня 2017 року рішенням Дніпровського районного суду м. Києва позов ОСОБА_3 до ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_5 , за участю третіх осіб ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , Житлово-експлуатаційної дільниці №414, орган опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням задоволено частково: визнано ОСОБА_6 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_2 . В решті позовних вимог відмовлено.
01 березня 2018 року ухвалою Апеляційного суду м. Києва рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 06 грудня 2017 року залишено без змін.
Згідно інформаційного листа Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 09 липня 2018 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , поновлено у праві користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 з 15 червня 2006 року.
14 вересня 2016 року ОСОБА_3 подано до органу приватизації житла Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації заяву про передачу квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в приватну, спільну (сумісну або часткову) власність ОСОБА_3 та членам її сім`ї: ОСОБА_1 , ОСОБА_4 .
Розпорядженням органу приватизації житла Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації №43-497 від 28 вересня 2016 року передано квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в приватну, спільну (сумісну або часткову) власність ОСОБА_3 та членам її сім`ї: ОСОБА_1 , ОСОБА_4 в рівних долях.
В квартирі, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані треті особи по справі - ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що розпорядження органу приватизації житла Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації №43-497 від 28 вересня 2016 року про приватизацію квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , є незаконним.
Оскільки підставою для видачі свідоцтва про право власності на житло є розпорядження органу приватизації житла Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації №43-497 від 28 вересня 2016 року про приватизацію квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яке є незаконним, тому свідоцтво про право власності на житло, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , яке видане 28 вересня 2016 року органом приватизації житла Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації на ім`я ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1  є недійсним.
Оскільки державна реєстрація права власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , здійснена на підставі свідоцтва про право власності на житло, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , яке видане 28 вересня 2016 року органом приватизації житла Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації на ім`я ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , яке є недійсним то підлягають скасуванню в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записи про державну реєстрацію права приватної спільної часткової власності від 11 листопада 2016 року за №17492227, №17492231 та №17492235 на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Відмовляючи у позовних вимогах про визнання за ОСОБА_2 права на приватизацію квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що остання не зверталася до органу приватизації житла Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації із заявою про право на приватизацію спірної квартири, а тому такі вимоги є передчасними.
З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.
Згідно ч.1 ст.32 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» за дітьми-сиротами та дітьми, позбавленими батьківського піклування, а також особами з їх числа зберігається право на житло, в якому вони проживали з батьками, рідними до встановлення опіки, піклування, влаштування в прийомні сім`ї, дитячі будинки сімейного типу, заклади для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до ч.2 ст.32 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування», місцеві державні адміністрації, органи місцевого самоврядування за місцем знаходження житла дітей несуть відповідальність за збереження зазначеного у частині першій цієї статті житла і повернення його дітям-сиротам та дітям, позбавленим батьківського піклування, а також особам з їх числа після завершення терміну перебування у сім`ї опікуна чи піклувальника, прийомній сім`ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування.
За правилами ч.3 ст.32 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування», жилі приміщення, в яких проживали діти-сироти та діти, позбавлені батьківського піклування, до влаштування їх у сім`ї громадян України, заклади для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, а також щодо яких є рішення суду, не можуть бути відчужені без отримання згоди на таке від органів опіки та піклування, яка може надаватися лише в разі гарантування збереження права на житло таких дітей.
Згідно п.3 ч.3 ст.71 ЖК України, жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців, у випадку влаштування дитини (дітей) на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника, у прийомну сім`ю, дитячий будинок сімейного типу, заклад для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, - протягом усього часу їх перебування у родичів, опікуна чи піклувальника, прийомній сім`ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування.
Згідно з вимогами ч.1 ст.2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму.
У довідності до ч.1 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.
Згідно зі ст.1, ч.1 ст.5, ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації.
Згідно п.17 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року №396, громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію.
Згідно п.18 Положення громадянин подає до органів приватизації такі документи: заява на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі; копії документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї (для осіб, які не досягли 14 років, копії свідоцтв про народження), які проживають разом з ним; копії довідок про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податку громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї, які проживають разом з ним (крім випадків, коли через свої релігійні переконання особи відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті); копії документів, виданих органами державної реєстрації актів цивільного стану або судом, що підтверджують родинні відносини між членами сім`ї (свідоцтва про народження, свідоцтва про шлюб, свідоцтва про розірвання шлюбу, рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили, тощо); довідки про реєстрацію місця проживання громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї, зареєстрованих у квартирі (будинку), жилому приміщенні в гуртожитку, кімнаті у комунальній квартирі; технічний паспорт на квартиру (кімнату, жилий блок, секцію) у житловому будинку (гуртожитку), а на одноквартирний будинок - технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок; копія ордера на жиле приміщення або ордера на жилу площу в гуртожитку; документ, що підтверджує невикористання ним та членами його сім`ї житлових чеків для приватизації державного житлового фонду; копія документа, що підтверджує право на пільгові умови приватизації відповідно до законодавства (за наявності); заява-згода тимчасово відсутніх членів сім`ї наймача на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі.
Відповідно до п.1 Положення, передачі у власність громадян підлягають квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, жилі приміщення у гуртожитках, кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму.
Згідно п.4 вищезазначеного Положення, передача займаних квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах здійснюється в приватну (спільну сумісну, спільну часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цих квартирах (будинках), жилих приміщеннях у гуртожитку, кімнатах у комунальній квартирі, у тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника.
За правилами ч.1 ст.21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
Пунктом 23 Положення визначено, що орган приватизації приймає рішення про передачу квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах у власність громадян. 
На підставі вказаного рішення орган приватизації видає свідоцтво про право власності та реєструє його у спеціальній реєстраційній книзі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах, що належать громадянам на праві приватної (спільної сумісної, спільної часткової) власності.
Відповідно ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.
Згідно з ч.1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Згідно з ч.1 та ч.3 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. 
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Згідно ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. 
У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі,відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. 
Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.
Відповідно до ст.236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.
Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4,10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. 
Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України. 
Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.
Згідно з п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).
З урахуванням положень ч.2 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. 
У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 01 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується.
Відповідно до положень ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 Згідно ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 
Суд першої інстанції повно і всебічно з`ясував обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на норми закону, які регулюють спірні відносини, прийшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову.
Висновки суду відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.
З урахуванням вищевикладеного, рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384, ЦПК України, суд, -
 
постановив:
 
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Мілетич Ольги Олегівни залишити без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2019 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови виготовлено 12 березня 2020 року.

 
Суддя-доповідач                                                      К.П. Приходько
 
Судді                                                                         С.О. Журба
 
                                                                                  Т.О. Писана