Постанова
Іменем України
 
18 березня 2020 року
м. Київ
справа № 638/3013/18-ц
провадження № 61-16126св19
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І., 
учасники справи: 
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі:  ОСОБА_2 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Стрельченко Олена Володимирівна, 
третя особа: ОСОБА_3 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 на постанову Харківського апеляційного суду від 16 липня 2019 року у складі колегії суддів: Бровченка І. О., Бурлака І. В., Колтунової А. І., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів
 
У березні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Стрельченко О. В., третя особа: ОСОБА_3 , про визнання протиправним та скасування рішення, скасування реєстрації права власності на нерухоме майно.
 
Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що 23 березня 2007 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладений договір позики, згідно з умовами якого ОСОБА_3 прийняв від ОСОБА_4 валютні цінності на суму        32 500,00 дол. США, із зобов`язанням повернення не пізніше 23 лютого 2008 року.     З метою забезпечення виконання зобов`язання за вказаним договором позики,     23 березня 2007 року між нею та ОСОБА_4 укладений договір про задоволення вимог іпотекодержателя, відповідно до умов якого вона передала ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 . 10 лютого 2017 року вона отримала поштовий лист із Жовтневого районного суду м. Харкова, в якому містилася позовна заява з доданими документами про усунення перешкод у користуванні майном та її виселення із вказаної квартири. З цього листа вона дізналася, що право власності на її квартиру переоформлено на ОСОБА_2 рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 32007568 від 24 жовтня 2016 року приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Стрельченко О. В. Підставою виникнення права власності став договір задоволення вимог іпотекодержателя та договір відступлення права вимоги. Позивач вважає, що реєстрація проведена з порушенням закону, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень є незаконним та має бути скасоване, а її право власності - відновлено. 
 
На момент проведення державної реєстрації за ОСОБА_2 на підставі договору задоволення вимог іпотекодержателя, існував судовий спір із цього ж питання - цивільна справа за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 ,     ОСОБА_5 , ОСОБА_1 про стягнення процентів за користування коштами, трьох відсотків річних, неустойки і звернення стягнення на предмет іпотеки. Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 16 квітня 2015 року задоволені вимоги ОСОБА_4 , звернуто стягнення на предмет іпотеки - належну їй квартиру, із застосуванням визначеної статтею 38 Закону України «Про іпотеку» процедури продажу; також вирішено виселити її з іпотечного майна; передати предмет іпотеки в управління ОСОБА_4 на період її реалізації. Вказане рішення суду скасовано ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 27 липня 2016 року з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 04 листопада        2016 року позов ОСОБА_4 залишено без розгляду. По-друге, відповідно до пункту 1 договору задоволення вимог іпотекодержателя, при невиконанні боржником своїх зобов`язань за договором позики вчиняється відповідний виконавчий напис, після якого право власності на квартиру переходить до іпотекодержателя. Вчинення виконавчого напису буде здійснюватися за рахунок іпотекодавця. В іпотекодержателя є виконавчий напис нотаріуса, але він здійснений 27 жовтня 2010 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г. І. Проте виконавчий напис не пред`являвся до виконання у встановлений законом строк а використаний для отримання права власності через шість років, тому дії ОСОБА_4 та ОСОБА_2 є незаконними, а рішення про реєстрацію права власності на квартиру за ОСОБА_2 має бути скасовано. Крім того, вона ніколи особисто не отримувала вимогу про усунення порушення виконання зобов`язань із повернення боргу за договором позики, з викладом їх стислого змісту та вимогою про їх виконання у 30-ти денний строк із попередженням про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі її невиконання, така вимога їй не надходила, а тому державний реєстратор - приватний нотаріус Стрельченко О. В. діяла поза межами повноважень щодо прийняття рішення про державну реєстрацію права власності.
 
Посилаючись на викладене, позивач просила визнати протиправним та скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Стрельченко О. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 24 жовтня  2016 року за індексним номером 32007568, згідно з яким проведено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 ; скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності за № 17110098 на вказану квартиру, яка зареєстрована за ОСОБА_2 , здійснений 24 жовтня  2016 року на підставі рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Стрельченко О. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 24 жовтня 2016 року, індексний номер 32007568.
 
Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 27 березня 2019 року в задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що боржник та іпотекодавець проігнорували письмову вимогу ОСОБА_2 , у наданий кредитором тридцятиденний термін добровільного виконання умов вказаної вимоги, жодних коштів у рахунок погашення своєї заборгованості не повернули та добровільно не звільнили іпотечне майно. Посилання позивача на пропущення строку пред`явлення виконавчого напису на договорі позики до виконання як на підставу скасування рішення приватного нотаріуса, є необґрунтованим та безпідставним, оскільки законодавством не встановлено такої обов`язкової умови як вчинення виконавчого напису для переходу права власності на заставлене в іпотеку нерухоме майно від іпотекодавця до іпотекодержателя. Позивачем не надано суду жодних належних і допустимих доказів, які б підтверджували незаконність та протиправність оскаржуваного рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію права власності на іпотечне майно, що тягнуло б за собою скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відповідний запис про право власності, вчинений на підставі цього рішення. 
 
Постановою Харківського апеляційного суду від 16 липня 2019 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 . Визнано протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію та їх обтяжень від 24 жовтня 2016 року, індексний номер 32007568 про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 , винесене приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Стрельченко О. В., номер запису про право власності 17110098. У задоволенні іншої частини позову відмовлено. Виіршено питання розподілу судових витрат. 
 
Ухвалюючи рішення, суд апеляційної інстанції виходив із того, що матеріали справи не містять доказів, що при здійсненні приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу реєстрації права власності за ОСОБА_2 , вирішувалось питання про поновлення строку для пред`явлення виконавчого напису. Окремий договір про задоволення вимог іпотекодержателя між сторонами не укладався. Ухвалюючи рішення першої інстанції не дав належної оцінки щодо порушення порядку звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. З наявних матеріалів справи не вбачається, що новий іпотекодержатель - ОСОБА_2 отримував виконавчий напис, що є обов`язковим згідно із застереженням в іпотечному договорі. Питання про поновлення строку пред`явлення до виконання виконавчого напису від 27 жовтня 2010 року до пред`явлення документів нотаріусу при реєстрації права власності не вирішувалось. Таким чином, реєстрація права власності за ОСОБА_2 здійснена з порушенням умов застереження визначених у договорі іпотеки. Окремий договір про задоволення вимог іпотекодержателя не укладався. Суд першої інстанції не звернув увагу, що звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку у спосіб реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, має наслідком відчуження предмета іпотеки на користь іпотекодержателя без згоди власника такого нерухомого майна.

 
Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи
 
У серпні 2019 року ОСОБА_2 подав до Верховного Судукасаційну скаргу на постанову Харківського апеляційного суду від 16 липня 2019 року, в якій просить скасувати зазначене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що боржник ОСОБА_3 та іпотекодавець ОСОБА_1 належним чином повідомлялись про те, що первісний кредитор ОСОБА_4 відступив своє право вимоги (цесії) новому кредитору ОСОБА_2 . Один рекомендований лист отриманий ОСОБА_1 особисто 06 вересня 2016 року, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, що повернулось на адресу відправника ОСОБА_2 . Незважаючи на те, що спірна квартира цілком і повністю є його приватною власністю, а ОСОБА_3 та ОСОБА_1 не мають жодного законного права продовжувати там проживати, він все одно не вважає себе вправі самостійно ламати вхідні замки на дверях до своєї власної нерухомості та самостійно займати своє житло, адже добровільно ОСОБА_3 та ОСОБА_1 не надали та досі не надають змоги вселитись у належну йому на праві власності квартиру. Звернувшись до суду із позовом, ОСОБА_1 таким чином очевидно зловживає своїми процесуальними правами і банально намагається затягнути момент задоволення вимог кредитора за рахунок заставного майна з формальних міркувань, що в підсумку забезпечить їй можливість продовжувати не нести жодної справедливої юридичної (майнової) відповідальності за порушення умов укладених між сторонами договорів. Для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля іпотекодержателя та вчинення ним дій, передбачених законом. Апеляційний суд проігнорував те, що законодавством не передбачено та прямо не зобов`язано іпотекодержателя перед оберненням у свою власність іпотечного майна вчиняти відповідний виконавчий напис, що визначає загальну суму заборгованості боржників за основним зобов`язанням. 
 
У жовтні 2019 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_6 подав до суду відзив на касаційну скаргу, у якому зазначено, що ОСОБА_1 не знала про існування листів, тим паче їй ніхто не надав таку інформацію, а отже, казати про те, що вона була інформована, та начебто навмисно не отримує пошту є абсурдом. ОСОБА_3 і ОСОБА_1 не отримували документів, які б підтверджували про перехід до нового кредитора прав у зобов`язанні. 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи має бути проведений протягом п`яти днів після складення доповіді суддею-доповідачем колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. 
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення суду апеляційної інстанції відповідає нормам ЦПК України щодо законності та обґрунтованості.
 
Встановлені судами обставини
 
23 березня 2007 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Широковою В. А. та зареєстрований у реєстрі за № 1344, відповідно до умов якого, ОСОБА_4 , як позикодавець, передав у власність ОСОБА_3 , як позичальнику, а позивальник у свою чергу прийняв валютні цінності на суму 32 500,00 дол. США, із кінцевим терміном повернення вказаних коштів - не пізніше 23 лютого 2008 року.
 
Із метою забезпечення виконання зобов`язань за договором позики, 23 березня 2007 року між ОСОБА_1 як іпотекодавцем та ОСОБА_4 як іпотекодержателем укладений договір про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Широковою В. А., зареєстрований у реєстрі за № 1347, відповідно до умов якого, при невиконанні боржником своїх зобов`язань за договором позики вчиняється відповідний виконавчий напис, після якого право власності на квартиру АДРЕСА_1 , яка на підставі договору купівлі-продажу належить ОСОБА_1 , переходить до іпотекодержателя. Вчинення виконавчого напису здійснюватися за рахунок іпотекодавця.
 
У зв`язку з тим, що ОСОБА_3 не приступив до виконання умов договору позики, 22 вересня 2010 року ОСОБА_4 направлено на адреси ОСОБА_3 та ОСОБА_1 письмові вимоги про усунення порушень, у яких зазначено стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги.
 
ОСОБА_3 та ОСОБА_1 проігнорували надходження на поштове відділення за адресами місця їх проживання цінного листа з вимогою, і вказані поштові відправлення повернуто ОСОБА_4 за закінчення терміну зберігання.
 
У зв`язку з цим, ОСОБА_4 звернувся за захистом своїх порушених прав до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Малахової Г. І., яка 27 жовтня 2010 року вчинила виконавчий напис, зареєстрований у реєстрі за № 3829, відповідно до якого пропонує за цим документом стягнути з позичальника ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 борг у сумі, еквівалентній 32 500,00 дол. США, які позичальник повинен був повернути не пізніше 23 лютого 2008 року. Крім того, у виконавчому написі зазначено, що цей виконавчий документ набирає чинності з дня його вчинення і відповідно до статті 21 Закону України «Про виконавче провадження» має бути пред`явлений до виконання протягом трьох років.
 
07 травня 2013 року ОСОБА_4 повторно звернувся до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 із письмовою вимогою про усунення порушення виконання зобов`язань із повернення боргу за договором позики від 23 березня 2007 року, з викладом стислого змісту порушених зобов`язань, вимогою про виконання порушеного зобов`язання у тридцятиденний строк, із попередженням про звернення стягнення на предмет іпотеки в разі її невиконання (згідно зі статтею 35 Закону України «Про іпотеку»), та з вимогою про добровільне виселення (у порядку статті 40 Закону України «Про іпотеку»), направивши вказану вимогу на їхні адреси.
 
Каднов А. В., отримавши 05 червня 2013 письмову вимогу, про що свідчить його підпис у рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення, відповіді на вказану вимогу не надав.
 
Поштове відправлення направлене на адресу ОСОБА_1 , повернуто за закінченням терміну зберігання.
 
У зв`язку з невиконанням ОСОБА_3 умов договору позики та на підставі виконавчого напису нотаріуса, ОСОБА_4 21 жовтня 2013 року звернувся до Жовтневого ВДВС Харківського МУЮ із заявою про відкриття виконавчого провадження.
 
23 жовтня 2013 року головним державним виконавцем Жовтневого ВДВС Харківського МУЮ відкрито виконавче провадження ВП № 40535020 із виконання виконавчого напису № 3829, виданого 27 жовтня 2010 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г. І. щодо стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 боргу в сумі еквівалентній 32 500,00 дол. США, які позичальник повинен був повернути не пізніше 23 лютого 2008 року.
 
У грудні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до Жовтневого районного суду            м. Харкова із позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 про стягнення процентів за користування коштами, трьох процентів річних, неустойки і звернення стягнення на предмет іпотеки, який задоволено рішенням суду               від 16 квітня 2015 року у цивільній справі № 639/11732/14-ц.
 
Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 30 березня 2016 року вказане рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 16 квітня 2015 року залишено без змін.
 
Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ               від 27 липня 2016 року рішення Жовтневого районного суду м. Харкова                   від 16 квітня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області                   від 30 березня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Скасовуючи судові рішення, суд касаційної інстанції виходив із того, що            ОСОБА_3 не був належним чином повідомлений про час та дату розгляду справи, що призвело до неможливості подати свої заперечення та заяви про застосування наслідків спливу строку позовної давності, оскільки про застосування наслідків спливу строку позовної давності відповідачем заявлено в апеляційній скарзі.
 
04 листопада 2016 року ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова позовну заяву ОСОБА_4 за його заявою залишено без розгляду на підставі пункту 5 частини першої статті 207 ЦПК України 2004 року.
 
У період розгляду Апеляційним судом Харківської області цивільної справи              № 639/11732/14-ц, ОСОБА_4 у зв`язку з тим, що ОСОБА_3 продовжував невиконання взятих на себе за договором позики зобов`язань із повернення позичених коштів, звернувся до Київського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про стягнення процентів за користування коштами, трьох процентів річних та неустойки, який задоволено рішенням суду від 17 червня 2016 року у цивільній справі № 640/6145/16-ц. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики від 23 березня 2007 року за період із                05 лютого 2014 року по 05 квітня 2016 року у вигляді процентів за користування коштами та трьох процентів річних у сумі еквівалентній 13 705,00 дол. США, що за офіційним курсом Національного банку України на день вирішення справи                17 червня 2016 року, становить 341 318,12 грн, а також визначену договором неустойку в розмірі 395 500,00 грн, а всього стягнуто 736 818,12 грн.
 
Вказане рішення набрало законної сили 18 серпня 2016 року.
 
21 червня 2017 року представник відповідача ОСОБА_7 . звернувся до Київського районного суду м. Харкова із заявою про перегляд рішення за нововиявленими обставинами у цивільній справі № 640/6145/16-ц, яку ухвалою суду від 23 серпня 2017 року залишено без розгляду на підставі пункту 5 частини першої статті 207 ЦПК України 2004 року.
 
07 червня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладений договір відступлення права вимоги за іпотечним договором (договором про задоволення вимог іпотекодержателя), посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Широковою В. А. 23 березня 2007 року за реєстровим № 1347, відповідно до якого ОСОБА_4 , як первісний іпотекодержатель, передав новому іпотекодержателю ОСОБА_2 , а новий іпотекодержатель прийняв від первісного іпотекодержателя всі права та обов`язки первісного іпотекодержателя за іпотечним договором (договором про задоволення вимог іпотекодержателя). Цей договір укладений з одночасним відступленням прав за договором основного зобов`язання та сторони домовились, що відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Договір про відступлення права вимоги посвідчений 07 червня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В. М. за реєстровим № 801. У пункті 5 договору зазначено, що за цим договором до нового іпотекодержателя переходять всі права та обов`язки первісного іпотекодержателя за іпотечним договором в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Із моменту укладення договору новий іпотекодержатель вважається стороною іпотечного договору, а первісний іпотекодержатель втрачає всі права за іпотечним договором.
 
На виконання досягнутої сторонами у пункті 7 договору умови, 13 червня 2016 року первісний кредитор ОСОБА_4 направив на адреси ОСОБА_3 та      ОСОБА_1 повідомлення про відступлення права вимоги за договором позики та про відступлення вимоги за іпотечним договором.
 
Поштове відправлення на адресу ОСОБА_3 повернуто за закінченням терміну зберігання на адресу відправника.
 
Один цінний та один рекомендований листи отримані ОСОБА_1 особисто 14 та 30 червня 2016 року, про що свідчить її підпис у рекомендованих повідомленнях про вручення поштового відправлення.
 
Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, державним реєстратором приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Стрельченко О. В. 24 жовтня 2016 року внесений запис про державну реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на квартиру АДРЕСА_1 . Підстава виникнення права власності - договір задоволення вимог іпотекодержателя          від 23 березня 2007 року та договір відступлення права вимоги від 07 червня      2016 року.
 
Нормативно-правове обґрунтування
 
Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
 
Відповідно до положень статті 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. 
 
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. 
 
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними. 
 
Статтею 37 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. 
 
Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. 
 
Системний аналіз вказаних норм матеріального права, дає підстави дійти висновку про те, що вибір способу правового захисту належить іпотекодержателю, задоволення вимог за рахунок іпотечного майна підлягає урахуванню при вирішенні позову про стягнення заборгованості за кредитними договором. Обрання певного способу правового захисту, у тому числі й досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до умов договору про задоволення вимог іпотекодержателя                   від 23 березня 2007 рокупри невиконанні боржником своїх зобов`язань за договором позики вчиняється відповідний виконавчий напис, після якого право власності на квартиру переходить до іпотекодержателя.
 
Установивши, що приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Стрельченко О. В. у позасудовому порядку здійснила державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 23 березня         2007 року, яким не передбачено передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки, суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції, дійшов правильного висновку про те, що задоволення ОСОБА_2 своїх кредиторських вимог шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку у спосіб реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно не відповідає умовам укладеного договору, а тому є незаконним.
 
Договір забезпечення виконання зобов`язань за договором позики від 23 березня 2007 року не передбачав такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, сам договір не містив відповідного застереження. Цим договором визначений лише один позасудовий спосіб захисту своїх порушених прав - виконавчий напис нотаріуса. 
 
Доводи заявника щодо незаконності ухваленого судом апеляційної інстанції рішення, по суті зводяться лише до того, що 27 жовтня 2010 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г. І. здійснений виконавчий напис про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 боргу в сумі еквівалентній 32 500,00 дол. США. Разом з тим виконавчий напис нотаріуса не можна прирівнювати до реєстрації права власності на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, має наслідком відчуження предмету іпотеки на користь іпотекодержателя без згоди власника такого нерухомого майна, оскільки виконавчий напис нотаріуса - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником.
 
На відміну від виконавчого напису нотаріуса, можливість реалізації іпотекодержателем права на звернення стягнення шляхом набуття права власності на предмет іпотеки передбачена у статті 3 Закону України від 07 липня 2004 року № 1953-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у якій визначено, що загальними засадами державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) є:
1) гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження;
2) обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав;
3) публічність державної реєстрації прав;
4) внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом;
5) відкритість та доступність відомостей Державного реєстру прав.
 
Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.
 
Статтею 18 вказаного Закону передбачений порядок проведення державної реєстрації прав. 
 
Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та процедура державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.
 
Державні реєстратори зобов`язані надавати до відома заявників інформацію про перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав.
 
Згідно з пунктами 6, 9, 12, 18, 19, 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса, крім випадків, передбачених цим Порядком.
Разом із заявою заявник подає оригінали документів, необхідних для відповідної реєстрації, та документи, що підтверджують сплату адміністративного збору та/або внесення плати за надання інформації з Державного реєстру прав.
 
Розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який установлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на це саме майно, а також відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства та відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями.
 
За результатом розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації.
 
Для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються:
1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;
2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя в разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі;
3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).
 
Отже, Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про скасування державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 , оскільки такий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки не передбачений договором.
 
Інші доводи касаційної скарги ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права і зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника із висновками суду апеляційної інстанцій щодо встановлених обставин справи, проте повноваження суду касаційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).
 
Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду та не дають підстав вважати, що судом апеляційної інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.
 
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.
 
Керуючись статтями 395, 401, 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Постанову Харківського апеляційного суду від 16 липня 2019 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                         О. В. Ступак
 
                                                                                                  І. Ю. Гулейков
 
                                                                                                                           Г. І. Усик