ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2020 р. 	Справа № 820/5121/18	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Перцової Т.С.,
Суддів: Русанової В.Б. ,  Жигилія С.П. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 25.02.2020 року, головуючий суддя І інстанції: Тітов О.М., м. Харків по справі № 820/5121/18
за позовом              Головного управління ДПС у Харківській області  
до              Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1                      
про підтвердження обгрунтованості адміністративного арешту майна, зупинення видаткових операцій,
ВСТАНОВИВ

Головне управління Державної фіскальної служби у Харківській області (далі по тексту – ГУ ДФС у Харківській області, позивач) звернулось до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (далі по тексту – ФОП ОСОБА_1 , відповідач), в якому просить суд підтвердити обґрунтованість адміністративного арешту майна платника податків; зупинити видаткові операції платника податків на рахунках платника податків, відкритих в банківських установах, які обслуговують фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 .
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідач незаконно відмовив у допуску посадових осіб ГУ ДФС у Харківській області до проведення фактичної перевірки, отже, наявні підстави для арешту майна відповідачки та зупинення видаткових операцій на її рахунках у банківських установах, передбачені  п. 94.2.3 п. 94.2 ст. 94 Податкового кодексу України.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 31.10.2018 по справі № 820/5121/18 у задоволенні адміністративного позову Головного управління ДФС у Харківській області (вул. Пушкінська, буд. 46, м. Харків, 61057, ЄДРПОУ 39599198) до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) про підтвердження обґрунтованості адміністративного арешту майна, зупинення видаткових операцій - відмовлено.
Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 19.06.2019 по справі № 820/5121/18 апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Харківській області задоволено. 
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 31.10.2018 по справі № 820/5121/18 скасовано. 
Прийнято постанову, якою позов Головного управління ДФС у Харківській області задоволено. 
Підтверджено обґрунтованість адміністративного арешту майна платника податків.
Зупинено видаткові операції платника податків на рахунках платника податків, відкритих в банківських установах, які обслуговують фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 .
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 04.12.2019 касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задоволено частково. 
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2018 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 19 червня 2019 року скасовано. 
Справу №820/5121/18 направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
У даній постанові судом касаційної інстанції зазначено, що при встановленні обґрунтованості адміністративного арешту на майно платника податків обов`язковій перевірці підлягає дотримання контролюючим органом 96-годинного строку звернення до суду, незалежно від порядку такого звернення. Вказано, що судом першої інстанції не проаналізовано наявності чи відсутності підстав для задоволення позову в цій частині, а судом апеляційної інстанції не враховано приписи п.94.10 ст.94 Податкового кодексу України (далі по тексту – ПК України) та не перевірено дотримання ГУ ДФС у Харківській області присічного 96-годинного строку звернення із вимогою про підтвердження обґрунтованості адміністративного арешту майна платника податків. 
Вказано, що з огляду на норми пп. 20.1.31 п. 20.1 ст. 20 ПК України, є помилковим  висновок суду першої інстанції про відсутність у позивача повноважень на звернення до суду з позовними вимогами про накладення арешту на кошти відповідача шляхом зупинення видаткових операцій на рахунках платника з підстав недопуску посадових осіб контролюючого органу до перевірки. Констатовано, що суд апеляційної інстанції врахував наявність у позивача таких повноважень, однак, не встановив обставин щодо наявності чи відсутності підстав для зупинення видаткових операцій на банківських рахунках платника податків, дотримання позивачем процедури її призначення та проведення, та, відповідно, не зробив висновку про наявність чи відсутність у відповідача підстав до відмови посадовим особам контролюючого органу у допуску до перевірки. Зазначено, що судами першої та апеляційної інстанцій не встановлено обставин, на які посилається ГУ ДФС як на підставу позову (недопущення відповідачкою посадових осіб позивача до проведення фактичної перевірки при наявності законних підстав для проведення перевірки), тоді як ці обставини відповідно до ч.2 ст.73 КАС України є предметом доказування. Зазначено, що зупинення видаткових операцій на банківських рахунках платника податків як захід примусу можливе у разі, коли відмова платника податків у допуску посадових осіб контролюючого органу до проведення фактичної перевірки не була обумовлена відсутністю законних підстав для проведення перевірки та/або обставинами, передбаченими абзацом п`ятим пункту  81.1  статті  81 ПК України.
Відповідно до ч.5 ст.353 КАС України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов`язковими для суду першої або апеляційної інстанції при новому розгляді справи.
Отже, в даному апеляційному провадженні справа розглядається з урахуванням наведених висновків суду касаційної інстанції.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 14.01.2020 по справі № 820/5121/18 клопотання представника позивача - задоволено. Замінено позивача - Головне управління ДФС у Харківській області у справі за позовом Головного управління ДФС у Харківській області до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про підтвердження обґрунтованості адміністративного арешту майна, зупинення видаткових операцій, його правонаступником - Головним управлінням  ДПС в Харківській області (далі по тексту – ГУ ДПС у Харківській області).
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 25.02.2020 по справі № 820/5121/18, прийнятим в порядку спрощеного провадження без виклику сторін, у задоволенні адміністративного позову Головного управління  ДПС в Харківській області до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про підтвердження обґрунтованості адміністративного арешту майна, зупинення видаткових операцій - відмовлено.
Позивач, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить суд апеляційної інстанції рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.12.2019 по справі № 520/9858/18 скасувати, прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказує, що строк для перевірки обґрунтованості арешту майна платника податків у 96 годин встановлений пунктом 94.10 ст.94 Податкового кодексу України (далі по тексту - ПК України) для суду, а не для контролюючого органу. Стверджує, що цей строк застосовується виключно при зверненні контролюючого органу із заявою в порядку ст.283 КАС України. Зважаючи на те, що ГУ ДФС у Харківській області звернулось до суду з позовною заявою в загальному порядку, а не із заявою в порядку ст.283 КАС України, у даному випадку застосовується загальна позовна процедура, яка не висуває додаткових вимог щодо дотримання вказаного строку. 
Зазначив, що за наявності хоча б однієї з підстав, передбаченої пунктом 80.2 статті 80 ПК України (в даному випадку – пп.80.2.3. п. 80.2 ст.80 ПК України) контролюючий орган має законне право призначити фактичну перевірку, до предмету якої може входити весь обсяг обставин, визначений пп.75.1.3 п.75.1 ст.75 ПК України. З огляду на викладене, висновок суду першої інстанції про невідповідність обраної позивачем підстави для прийняття наказу (пп.80.2.3 п. 80.2 ст.80 ПК України) предмету перевірки, не узгоджується з положеннями вищенаведених норм ПК України. 
Стверджує, що наказ ГУ ДФС у Харківській області від 07.06.2018 №4097 відповідає вимогам, що встановлені до їх змісту п. 81.1 статті 81 ПК України, зокрема, містить вказівку на мету проведення перевірки (здійснення контролю за дотриманням суб`єктами господарювання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності патентів, свідоцтв, виробництва та обігу підакцизних товарів, проведення перевірок дотримання норм законодавства з питань наявності ліцензій, оформлення трудових відносин з працівниками) та підстави для проведення перевірки, визначені Податковим кодексом України (пп. 80.2.3 п. 80.2 ст. 80 ПК України). Водночас, положеннями п. 81.1 ст. 81 ПК України не передбачено спеціальних вимог щодо формулювання зазначення підстав перевірки при оформленні наказів про проведення перевірки, отже, на думку позивача, висновки суду першої інстанції щодо порушення контролюючим органом вимог ПК України стосовно незазначення у наказі від 07.06.2018 № 4097 підстав призначення фактичної перевірки, є законодавчо необґрунтованими.
Зазначив, що наказ від  07.06.2018 №4097 є чинним, не скасований (позовну заяву ФОП ОСОБА_1 про скасування цього наказу повернуто позивачу ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 12.07.2018), а відтак, є належною підставою для проведення перевірки відповідача. 
Враховуючи викладене, вважає, що ФОП ОСОБА_1 безпідставно не допущено посадових осіб контролюючого органу до проведення фактичної перевірки, а тому у спірних відносинах наявні підстави для застосування арешту майна відповідача та зупинення видаткових операцій на її банківських рахунках, передбачені пп.94.2.3 п.94.2 ст.94 ПК України. 
Представник відповідача в надісланому до суду письмовому відзиві просив суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції – без змін. Вважає, що оскільки з моменту застосування рішенням ГУ ДФС у Харківській області від 22.06.2018 адміністративного арешту майна відповідача, на момент звернення до суду з відповідною заявою (27.06.2018) минув 96-годинний строк, встановлений законом, відповідно до пп.94.19.1 п.94.19 ст.94 ПК України застосований арешт майна є припиненим.  Отже, вимоги про підтвердження обґрунтованості арешту майна, заявлені поза межами 96-годинного строку, не підлягають задоволенню. 
Вказує, що сама по собі правова норма не є підставою для проведення фактичної перевірки, натомість під поняттям «підстава для проведення фактичної перевірки» слід розуміти фактичні обставини, які в цій нормі закріплено та які мають об`єктивно існувати. Однак, спірний наказ не містить жодного посилання на безпосередню підставу для призначення та проведення фактичної перевірки відповідача, зокрема, в наказі не зазначено, яке конкретно звернення покупця (споживача) стало підставою для його видачі (номер реєстрації вхідної документації) та які порушення в ньому зафіксовано, не міститься стислого викладу змісту обставин, які свідчать про необхідність перевірки саме в порядку пп. 80.2.3 п. 80.2. ст. 80 ПК України. 
Стверджує, що призначаючи фактичну перевірку з підстави, передбаченої пп. 80.2.3. п. 80.2. ст. 80 ПК України, контролюючий орган вправі здійснювати перевірку виключно з вказаних питань, а інші питання, ні ж ті, що пов`язані з порядком проведення розрахункових операцій, касових операцій, патентування або ліцензування, під час проведення такої перевірки не досліджуються (не перевіряються). Водночас, у спірних відносинах контролюючий орган, призначивши фактичну перевірку на підставі пп. 80.2.3 п. 80.2 ст. 80 ПК України, в наказі № 4097 від 07.06.2018 предметом цієї перевірки визначив увесь спектр питань, наведений у пп. 75.1.3 п. 75.1 ст. 75 ПК України, не взявши до уваги, що пп. 80.2.3 п.80.2 ст. 80 ПК України охоплює лише частину з них.
Враховуючи викладене, вважає, що наказ від 07.06.2018 № 4097 не відповідає вимогам абз. 3 п.81.1 ст.81 ПК України, а відтак, у ФОП ОСОБА_1 були законні підстави не допустити фахівців контролюючого органу до проведення перевірки. 
Стверджує, що зупинення видаткових операцій можливе виключно після накладення арешту на кошти відповідним судовим рішенням, однак, вимога про накладення арешту на кошти позивачем у даному позові не була заявлена.
Вказує, що оскільки ОСОБА_1 не здійснює господарську діяльність та не є фізичною особою-підприємцем, у ГУ ДПС у Харківській області на даний час відсутні умови відповідно до 80.2 ст.80 ПК України для проведення фактичної перевірки ОСОБА_1 . Крім того, строк дії наказу № 4097 від 07.06.2018, в рамках якого можливо було провести фактичну перевірку,  не було зупинено, і наразі цей строк сплив. Отже, проведення фактичної перевірки стосовно ОСОБА_1 на підставі наказу № 4097 від 07.06.2018 є неможливим, у зв`язку з чим є неспроможним і досягнення мети застосування такого заходу, як зупинення видаткових операцій на рахунках платника. Оскільки наразі відсутня мета застосування такого заходу податкового примусу, позовні вимоги не підлягають задоволенню.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що 12.06.2018 посадовими особами Головного управління ДФС у Харківській області, згідно з пп. 80.3 п. 80 ст. 80 ПК України, на підставі направлень на проведення перевірки від 07.06.2018 №№ 5254, 5255, 5364, 5365 та наказу на проведення перевірки від 07.06.2018 №4097, виданого Головним управлінням ДФС у Харківській області, з метою здійснення контролю за дотриманням відповідачем норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності патентів, свідоцтв, виробництва та обігу підакцизних товарів, дотримання норм законодавства з питань наявності ліцензій, оформлення трудових відносин з працівниками, було здійснено вихід на місце здійснення господарської діяльності ФОП ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 .
Однак, представником ФОП ОСОБА_1 Шеліповою ОСОБА_2 було відмовлено в отриманні під підпис копії наказу від 07.06.2018 №4097 та направлень на перевірку від 07.06.2018 №№5254, 5255, 5364, 5365. Також представником ФОП ОСОБА_1 було відмовлено в допуску службових осіб позивача до перевірки та надано письмове пояснення щодо причин недопуску до фактичної перевірки.
Працівниками управління аудиту ГУ ДФС у Харківській області за місцем проведення перевірки було складено акт від 12.06.2018 №4376/20-40-14-10/ НОМЕР_1 , що засвідчує факт відмови представника ФОП ОСОБА_1 у допуску посадових осіб контролюючого органу до проведення фактичної перевірки у двох примірниках, один - було вручено представнику ФОП ОСОБА_1 
22.06.2018 заступником начальника ГУ ДФС у Харківській області прийнято рішення № 6446/ФОП/20-40-14-10-19 про застосування умовного адміністративного арешту майна платника податків ФОП ОСОБА_1 на підставі пп. 94.2.3 п. 94.2 ст. 94 ПК України, у зв`язку з відмовою платника податків від проведення фактичної перевірки.
Головне управління Державної фіскальної служби у Харківській області звернулось до суду із заявою про підтвердження обґрунтованості умовного адміністративного арешту майна, накладеного на підставі вказаного рішення, та зупинення видаткових операцій на рахунках відповідача. 
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 26.06.2018, залишеною без змін постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 17.07.2018, закрито провадження в адміністративній справі № 820/4878/18 за заявою Головного управління ДФС у Харківській області до ФОП ОСОБА_1 про підтвердження обґрунтованості адміністративного арешту майна, зупинення видаткових операцій, на підставі наявності між сторонами спору про право.
26.06.2018 фізична особа - підприємець ОСОБА_1 звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовними вимогами щодо визнання незаконним та скасування наказу ГУ ДФС у Харківській області № 4097 від 07.06.2018 про проведення фактичної перевірки ФОП ОСОБА_1 ..
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 12.07.2018 по справі № 820/5071/18, позовну заяву фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Харківській області про визнання незаконним та скасування наказу - повернуто позивачу. 
Ухвала набрала законної сили 12.07.2018. 
27.06.2018 ГУ ДФС у Харківській області звернулось до суду з цим позовом про підтвердження обґрунтованості застосованого арешту майна та зупинення видаткових операцій на рахунках відповідача.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про підтвердження обґрунтованості арешту майна, суд першої інстанції виходив з того, що станом на час звернення до суду з даним позовом минув 96-годинний строк, протягом якого має бути перевірена судом обґрунтованість рішення про накладення арешту на майно платника податків, а відтак, адміністративний арешт майна ФОП ОСОБА_1 , накладений рішенням заступника начальника ГУ ДФС у Харківській області від 22.06.2018, є припиненим. Таким чином, відсутні правові наслідки у вигляді адміністративного арешту майна, за підтвердженням обґрунтованості якого позивач звернувся до суду з позовом.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині зупинення видаткових операцій на рахунках ФОП ОСОБА_1 у  банківських установах, суд першої інстанції виходив з наявності у відповідача підстав для відмови посадовим особам контролюючого органу у допуску до перевірки, у зв`язку з невідповідністю наказу № 4097 від 07.06.2018, яким було призначено перевірку, вимогам закону. 
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.
За визначенням пункту 94.1 статті 94 ПК України адміністративний арешт майна платника податків (далі - арешт майна) є винятковим способом забезпечення виконання платником податків його обов`язків, визначених законом.
Згідно з п. 94.4 ст. 94 ПК України, арешт може бути накладено контролюючим органом на будь-яке майно платника податків, крім майна, на яке не може бути звернено стягнення відповідно до закону, та коштів на рахунку платника податків.
Арешт майна може бути повним або умовним (п. 94.5. ст. 94 ПК України).
Пунктом 94.6. статті 94 ПК України встановлено, що керівник (його заступник або уповноважена особа) контролюючого органу за наявності однієї з обставин, визначених у пункті 94.2 цієї статті, приймає рішення про застосування арешту майна платника податків, яке надсилається платнику податків з вимогою тимчасово зупинити відчуження його майна; іншим особам, у володінні, розпорядженні або користуванні яких перебуває майно такого платника податків, з вимогою тимчасово зупинити його відчуження.
За змістом пункту 94.10. статті 94 ПК України, арешт на майно може бути накладено рішенням керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, обґрунтованість якого протягом 96 годин має бути перевірена судом.
Зазначений строк не може бути продовжений в адміністративному порядку, у тому числі за рішенням інших державних органів, крім випадків, коли власника майна, на яке накладено арешт, не встановлено (не виявлено). 
За правилами пункту 94.19.1 статті 94 ПК України припинення адміністративного арешту майна платника податків здійснюється у зв`язку із, зокрема, відсутністю протягом строку, зазначеного у пункті 94.10, рішення суду про визнання арешту обґрунтованим.
У разі якщо майно платника податків звільняється з-під адміністративного арешту у випадку, визначеному, зокрема, пунктом 94.19.1, повторне накладення адміністративного арешту з підстав накладення першого арешту не дозволяється (пункт 94.21 статті Кодексу). 
З вищевикладеного вбачається, що за наявності відповідних умов, визначених у пункті 94.2 статті 94 ПК України, арешт на майно може бути накладено рішенням керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, обґрунтованість якого має бути перевірена судом в обов`язковому порядку протягом 96 годин. Відсутність протягом вказаного строку відповідного рішення суду про визнання арешту обґрунтованим зумовлює звільнення з-під адміністративного арешту майна платника податків та унеможливлює його повторне накладення з тих саме підстав. 
Отже, вимоги про підтвердження обґрунтованості адміністративного арешту майна платника податків, заявлені поза межами 96-годинного строку, не підлягають задоволенню, адже у цьому випадку відсутні відповідні обставини, з якими положення статті 94 ПК України пов`язують можливість забезпечення виконання платником податків його обов`язків.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.05.2018 року по справі №820/2040/17, від 24.04.2020 по справі № 805/4974/18-а.
Колегія суддів зауважує, що рішення про застосування адміністративного арешту майна відносно ФОП ОСОБА_1 прийнято о 12 год. 35 хв. 22.06.2018, а відтак, станом на дату нового розгляду справи судом першої та апеляційної інстанції, встановлений пунктом 94.10 статті 94 ПК України 96-годинний строк, протягом якого судом мала бути перевірена обґрунтованість цього рішення, сплинув.
З огляду на неприйняття судом рішення про підтвердження обґрунтованості адміністративного арешту майна протягом 96 годин після його застосування, в силу пункту 94.19.1 статті 94 ПК України, умовний адміністративний арешт майна ФОП ОСОБА_1 , накладений вищевказаним рішенням позивача від 22.06.2018, вважається припиненим.
Таким чином, наразі відсутні правові наслідки у вигляді адміністративного арешту майна, за підтвердженням обґрунтованості якого позивач звернувся до суду з даним позовом, тому його обґрунтованість не може бути підтверджена судом. 
Вказана позиція узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 22.05.2018 року по справі №820/2040/17, та від 04.12.2019 по даній справі № 820/5121/18.
Доводи відповідача про те, що 96-годинний строк є обов`язковим лише для суду при прийнятті рішення, а не для позивача,  не є підставою для задоволення позовних вимог, оскільки в даному випадку підставою для відмови в задоволенні позовних вимог про підтвердження обґрунтованості арешту майна є не пропуск позивачем 96-годинного строку звернення до суду, а сплив 96-годинного строку, протягом якого обґрунтованість застосованого арешту має бути перевірена судом. 
Твердження позивача про те, що 96-годинний строк застосовується лише в разі звернення контролюючого органу до суду із заявою в порядку ст.283 КАС України, а не в загальному порядку позовного провадження, є хибними, оскільки спосіб, у який контролюючий орган звернувся до суду (із заявою в порядку ст.283 КАС України чи в загальному порядку), не змінює єдиного встановленого законом порядку застосування адміністративного арешту майна, дотримання якого є передумовою для забезпечення виконання платником податків його обов`язків.
З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовної вимоги про підтвердження обґрунтованості умовного адміністративного арешту майна платника податків ФОП ОСОБА_1 , застосованого на підставі рішення заступника начальника ГУ ДФС у Харківській області від 22.06.2018.
З приводу заявлених позовних вимог про зупинення видаткових операцій платника податків на рахунках платника податків, які обслуговують відповідача, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до підпункту 20.1.31 пункту 20.1 статті 20 ПК України контролюючі органи мають право звертатися до суду щодо зупинення видаткових операцій платника податків на рахунках такого платника податків у банках та інших фінансових установах (крім операцій з видачі заробітної плати та сплати податків, зборів, єдиного внеску, а також визначених контролюючим органом грошових зобов`язань платника податків, погашення податкового боргу), у тому числі при недопущенні посадових осіб контролюючих органів до обстеження територій та приміщень.
Отже, зупинення видаткових операцій на рахунках платника податків є заходом забезпечення виконання платником податків своїх податкових обов`язків та застосовується в разі недопущення посадових осіб контролюючих органів до обстеження територій та приміщень.
Згідно з пп.94.2.3 п. 94.2 ст.94 ПК України арешт майна може бути застосовано, якщо з`ясовується одна з таких обставин, зокрема, платник податків відмовляється від проведення документальної або фактичної перевірки за наявності законних підстав для її проведення або від допуску посадових осіб контролюючого органу.
Арешт коштів на рахунку платника податків відповідно до абзацу другого підпункту  94.6.2  пункту  94.6  статті  94 ПК України  здійснюється виключно на підставі рішення суду шляхом звернення контролюючого органу до суду.
Підстави для застосування як адміністративного арешту майна, так і арешту коштів на рахунках платника податків, є універсальними та визначені пунктом  94.2  статті  94 ПК України. Обидва види арешту, за загальним правилом, застосовуються з однакових підстав і розрізняються лише процедурою застосування - або за рішенням керівника податкового органу (щодо майна, відмінного від коштів), або за рішенням суду (арешт коштів).
Із системного тлумачення положень  статті 94 ПК України не вбачається, що адміністративний арешт коштів платника податків є похідним від адміністративного арешту майна, відмінного від коштів, і може бути застосований судом виключно у випадку існування рішення контролюючого органу про накладення арешту на майно платника податків.
Положення статті 94 ПК України не визначають послідовності процедур застосування адміністративного арешту майна та адміністративного арешту коштів.
Натомість, приписи статті 94 ПК України викладаються в єдиному контексті та відповідні правові норми регулюють як правовідносини, що виникають при накладенні адміністративного арешту майна, так і арешту коштів платника податків.
З аналізу наведених норм випливає, що арешт на кошти платника податків накладається за наявності підстав, визначених пунктом 94.2 статті 94 ПК України та не залежить від наявності рішення контролюючого органу про накладення арешту на майно платника податків. 
Непідтвердження обґрунтованості адміністративного арешту майна платника податків в судовому порядку не обмежує право податкового органу на звернення до суду про застосування арешту коштів на рахунках відповідача, але за умови наявності відповідних підстав, визначених  Податковим кодексом України.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27.11.2018 по справі № 820/1929/17.
Водночас, як зазначив Верховний Суд у постанові від 04.12.2019 по даній справі №520/5121/18, зупинення видаткових операцій на банківських рахунках платника податків як захід примусу можливе лише і разі, коли відмова платника податків у допуску посадових осіб контролюючого органу до проведення фактичної перевірки не була обумовлена відсутністю законних підстав для проведення перевірки та/або обставинами, передбаченими абзацом п`ятим пункту  81.1  статті  81 ПК України.
Верховним Судом в постанові від 04.12.2019 зазначено про необхідність встановлення обставин щодо наявності або відсутності підстав для зупинення видаткових операцій на банківських рахунках відповідача; обставин, на які посилається ГУ ДФС як на підставу позову відповідно до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України; наявності чи відсутності законних підстав для проведення перевірки та/або обставинами, передбаченими абзацом п`ятим пункту 81.1 ст. 81 ПК України.
Судом першої інстанції встановлено, що фактичною підставою для звернення до суду з даним позовом слугувало недопущення посадових осіб ГУ ДФС у Харківській області до проведення фактичної перевірки ФОП ОСОБА_1 , а правовою підставою – пп.20.1.31 п.20.1 ст.20, пп.94.2.3 п.94.2 ст.94 ПК України. 
Виходячи зі змісту пояснень, наданих представником відповідача контролюючому органу з приводу недопуску фахівців ГУ ДФС у Харківській області до перевірки, підставою для недопуску слугувала невідповідність наказу № 4097 від 07.06.2018 вимогам абз. 3 п.81.1 ст.81 ПК України, а саме незазначення в наказі конкретної фактичної підстави для проведення перевірки, та розширення переліку питань, які підлягали перевірці, без вказівки на відповідну норму ПК України (згідно з наказом, перевірці підлягали, в тому числі, питання про оформлення трудових відносин із працівниками, в той час як посилання на норму пп.80.2.7 п.80.2 ст.80 ПК України в наказі відсутнє).  
Надаючи оцінку підставам недопуску позивача до фактичної перевірки, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно пп.75.1.3 п.75.1 ст.75 ПК України фактичною вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об`єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).
Підстави для проведення фактичної перевірки визначені в пункті 80.2 статті 80 Податкового кодексу України.
Так, відповідно до вимог п. 80.2 ст. 80 ПК України, фактична перевірка може проводитися за наявності хоча б однієї з таких підстав:
пп. 80.2.1. у разі коли за результатами перевірок інших платників податків виявлено факти, які свідчать про можливі порушення платником податків законодавства щодо виробництва та обігу підакцизних товарів, здійснення платником податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності патентів, ліцензій та інших документів, контроль за наявністю яких покладено на контролюючі органи, та виникає необхідність перевірки таких фактів;
пп. 80.2.2. у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації від державних органів або органів місцевого самоврядування, яка свідчить про можливі порушення платником податків законодавства, контроль за яким покладено на контролюючі органи, зокрема, щодо здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності патентів, ліцензій та інших документів, контроль за наявністю яких покладено на контролюючі органи, виробництва та обігу підакцизних товарів;
пп. 80.2.3. письмового звернення покупця (споживача), оформленого відповідно до закону, про порушення платником податків установленого порядку проведення розрахункових операцій, касових операцій, патентування або ліцензування;
пп. 80.2.4. неподання суб`єктом господарювання в установлений законом строк обов`язкової звітності про використання реєстраторів розрахункових операцій, розрахункових книжок та книг обліку розрахункових операцій, подання їх із нульовими показниками;
пп. 80.2.5. у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про порушення вимог законодавства в частині виробництва, обліку, зберігання та транспортування спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів та цільового використання спирту платниками податків, а також здійснення функцій, визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, пального;
пп. 80.2.6. у разі виявлення за результатами попередньої перевірки порушення законодавства з питань, визначених у пункті 75.1.3;
пп. 80.2.7. у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про використання праці найманих осіб без належного оформлення трудових відносин та виплати роботодавцями доходів у вигляді заробітної плати без сплати податків до бюджету, а також здійснення фізичною особою підприємницької діяльності без державної реєстрації.
При цьому, відповідно до п.п. 1.2.2. п. 1.2. “Методичних рекомендацій щодо порядку взаємодії між підрозділами органів державної фіскальної служби при організації, проведенні та реалізації матеріалів перевірок платників податків”, затверджених наказом Державної фіскальної служби України № 22 від 31.07.2014, при організації проведення документальної позапланової або фактичної перевірки обґрунтовані пропозиції щодо необхідності її проведення оформлюються доповідною запискою (висновком) за підписом керівника відповідного структурного підрозділу, який має інформацію, що може слугувати підставою для проведення документальної позапланової або фактичної перевірки відповідно до чинного законодавства.
Відповідно до п.80.5 ст.80 ПК України допуск посадових осіб контролюючих органів до проведення фактичної перевірки здійснюється згідно із статтею 81 цього Кодексу. 
У свою чергу, відповідно до п.81.1 ст.81 ПК України посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення документальної виїзної перевірки, фактичної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених цим Кодексом, та за умови пред`явлення або надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, такого документу, зокрема, як копія наказу про проведення перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) та у разі проведення перевірки в іншому місці - адреса об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична перевірка), підстави для проведення перевірки, визначені цим Кодексом, дата початку і тривалість перевірки, період діяльності, який буде перевірятися. Наказ про проведення перевірки є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу та скріплення печаткою контролюючого органу.
З аналізу вищенаведених положень ПК України та Методичних рекомендацій вбачається, що наказ приймається за певних умов, які перебувають у взаємозв`язку та хронологічній послідовності, а саме: отримання контролюючим органом інформації, яка визначена п. 80.2. ст. 80 ПК України та оформлення доповідної записки керівником відповідного структурного підрозділу.
При цьому, обставини встановлені керівником відповідного структурного підрозділу та зазначені в доповідній записці мають бути відображені в наказі, тобто, наказ має містити посилання на конкретні фактичні підстави призначення перевірки, окрім звичайного посилання на норми, що регулюють питання призначення такої перевірки.
Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду по справі № 820/4894/18 від 04.12.2018, по справі № 820/4891/18 від року, по справі № 820/4895/18 від 18.12.2018.
Слід вказати, що наказ ГУ ДФС у Харківській області від 07.06.2018 № 4097 не містить посилання на безпосередню підставу для призначення та проведення фактичної перевірки ФОП ОСОБА_1 , а саме, у наказі не зазначено, яке саме звернення покупця (споживача) стало підставою для видачі наказу, не наведено стислого викладу змісту обставин, які свідчать про необхідність проведення перевірки саме в порядку пп. 80.2.3. п. 80.2. ст. 80 ПК України.
Колегія суддів відмічає, що ані в суді першої, ані в суді апеляційної інстанції під час першого та повторного розгляду справи, позивачем не надано копії письмового звернення споживача (покупця), яке слугувало підставою для призначення перевірки, а також не наведено жодних конкретних відомостей про це звернення (прізвище особи (покупця, споживача), якою подано звернення щодо перевірки ФОП ОСОБА_1 , дату його надходження до ГУ ДФС у Харківській області, яких питань стосувалось це звернення тощо).
Слід вказати, що для зазначення підстави для проведення перевірки недостатньо вказати номер підпункту статті Податкового кодексу України, особливо, якщо вказаний підпункт містить декілька обґрунтувань для проведення перевірки, а тому лише вказівка у наказі на норму пп.80.2.3 п.80.2 ст.80 ПК України не дає платнику податку, який перевіряється, змоги визначитися, чи дійсно існують законні підстави для допуску та проведення перевірки.
При цьому, слід відмітити, що згідно з наказом від 07.06.2018 № 4097 планувалося проведення перевірки діяльності ФОП ОСОБА_1 за період з 04.08.2017 по дату завершення перевірки.
Проте, за відсутності копії звернення покупця (споживача), відомостей про дати і обставини порушень, викладені у зверненні, а також даних про дату подачі звернення (якщо такий факт мав місце) неможливо встановити обґрунтованість призначення перевірки саме за вказаний період. 
Враховуючи викладене, позивачем не доведено, що підставою для призначення перевірки ФОП ОСОБА_1 слугувало саме письмове звернення покупця (споживача), оформлене відповідно до закону, про порушення платником податків установленого порядку проведення розрахункових операцій, касових операцій, патентування або ліцензування, а отже, не доведено наявності підстав для проведення фактичної перевірки, передбачених пп.80.2.3 п.80.2 ст.80 ПК України. 
Крім того, як зазначалось вище, підпункт 80.2.3. пункту 80.2. статті 80 ПК України передбачає вичерпний перелік обставин, з приводу перевірки яких може бути призначена фактична перевірка. 
Однак, виходячи зі змісту наказу від 07.06.2018 № 4097, у переліку обставин, які підлягають перевірці, зазначені також і обставини, з приводу яких призначається фактична перевірка в порядку пп. 80.2.5, пп. 80.2.7. п. 80.2. ст. 80 ПК України, а саме щодо виробництва та обігу підакцизних товарів та оформлення трудових відносин з працівниками. При цьому наказ від 07.06.2018 №4097 не містить як посилання на інформацію, яка була отримана контролюючим органом у встановленому законом порядку, так і посилання на ці пункти взагалі.
Таким чином, вбачається невідповідність між обраною суб`єктом владних повноважень юридичною підставою для прийняття наказу (пп. 80.2.3 ст. 80 ПК України) та визначеним у тексті спірного наказу предметом перевірки.
Так, пп. 80.2.3 п. 80.2 ст. 80 ПК України не має жодного відношення ані до оформлення трудових відносин з працівниками, ані до виробництва та обігу підакцизних товарів, оскільки призначення фактичних перевірок з цих питань передбачено іншими пунктами п.80.2 ст. 80 ПК України, на які контролюючий орган при виданні наказу не посилався.
Беручи до уваги наведене, колегія суддів вважає, що наказ ГУ ДФС у Харківській області не відповідає вимогам п.81.1 ст.81 ПК України, тому не може вважатися підставою для проведення фактичної перевірки ФОП ОСОБА_1 , а відтак, у відповідача були наявні підстави для відмови посадовим особам контролюючого органу у допуску до перевірки на підставі цього наказу.
Такий висновок суду першої та апеляційної інстанції узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 11.06.2019 по справі № 1440/2045/18, від 18.12.2018 по справі № 820/4895/18, яка є обов`язковою для врахування в силу ч.5 ст.242 КАС України. 
Також, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що зупинення видаткових операцій є заходом податкового примусу, який застосовується для забезпечення виконання контролюючим органом своїх повноважень, передбачених ПК України, в даному випадку – повноважень щодо проведення фактичної перевірки. 
Слід відмітити, що позивачем по справі, який наразі стверджує про наявність у відповідача підстав для проведення фактичної перевірки відповідача та наполягає на застосуванні такого заходу податкового примусу, як зупинення видаткових операцій, з моменту повернення судом позовної заяви ФОП ОСОБА_1 про оскарження наказу від 07.06.2018 № 4097 (12.07.2018), не було вжито жодних заходів щодо проведення фактичної перевірки відповідача на підставі цього наказу.
Матеріалами справи підтверджено, що представником відповідача 02.01.2020 та 10.01.2020 було направлено адвокатські запити до ГУ ДФС у Харківській області щодо надання відомостей про наміри проведення фактичної перевірки ФОП ОСОБА_1 на підставі наказу від 07.06.2018 № 4097. У цих запитах представником відповідача вказувалось, що 19.06.2019 набрало чинності рішення Другого апеляційного адміністративного суду по справі № 820/5121/18, яким підтверджено обґрунтованість арешту майна платника податків ФОП ОСОБА_1 та зупинено видаткові операції на рахунках відповідача, однак, з моменту набрання чинності цим рішенням жодних дій щодо проведення фактичної перевірки ФОП ОСОБА_1 не вчинено. Повідомлено, що у зв`язку з відсутністю фінансових та матеріальних можливостей для подальшого провадження господарської діяльності 26.11.2019 ФОП ОСОБА_1 було подано до державного реєстратора заяву про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності ФОП.
За результатами розгляду зазначених вище адвокатських запитів контролюючим органом листом від 10.01.2020 повідомлено, що наразі наказ ГУ ДФС у Харківській області від 07.06.2018 № 4097 є правомірним, у судовому порядку не скасований, а зміна порядку проведення фактичної перевірки за наявності відповідних умов, що зумовлюють таке перенесення, є повноваженням контролюючого органу, що вирішуються ним з урахуванням всіх існуючих обставин. Водночас, за приписами п.80.1 ст.80 ПК України фактична перевірка здійснюється без попередження платника податків. 
Згідно з наявною в матеріалах справи копією витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) вбачається, що з 26.11.2019 зазначену особу знято з обліку та припинено підприємницьку діяльність ФОП. 
Крім того, колегія суддів відмічає, що наказ про проведення фактичної перевірки ФОП ОСОБА_1 № 4097 від 07.06.2018 має чітко визначений строк дії – з 07.06.2018 тривалістю у відповідності до вимог п.82.3 ст.82 ПК України.
У свою чергу, пунктом 82.3 ст.82 ПК України передбачено, що тривалість перевірок, визначених статтею 80 цього Кодексу, не повинна перевищувати 10 діб. Продовження строку таких перевірок здійснюється за рішенням керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу не більш як на 5 діб.
Таким чином, враховуючи дату початку перевірки – 07.06.2018, а також 10-денний строк для проведення перевірки, встановлений п.82.3 ст.82 ПК України, слід дійти висновку, що станом на час нового розгляду справи судом першої інстанції та подачі апеляційної скарги сплив строк для проведення фактичної перевірки згідно з наказом від 07.06.2018 № 4097. 
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено в суді апеляційної інстанції, наказу про продовження перевірки, призначеної згідно з наказом від 07.06.2018 № 4097, або нового наказу про проведення фактичної перевірки ФОП ОСОБА_1 контролюючим органом не приймалось. 
Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів зазначає, що оскільки ФОП ОСОБА_1 припинила свою підприємницьку діяльність, а наказ про проведення фактичної перевірки щодо неї № 4097 від 07.06.2018 вичерпав свою дію, проведення такої перевірки на підставі вказаного наказу є юридично неспроможним. 
Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що такий захід, як зупинення видаткових операцій у даній справі мав на меті забезпечення проведення фактичної перевірки ФОП ОСОБА_1 , а завданням суду є захист публічного інтересу держави в сфері оподаткування. 
Послідовний аналіз переліку підстав для звернення суб`єкта владних повноважень до суду дає можливість дійти висновку, що цей суб`єкт повинен мати достатні адміністративні можливості для здійснення визначених йому законом завдань та функцій, і лише у випадках, коли  Конституцією чи законами України встановлені судові обмеження його діяльності, він звертається до суду з позовом для отримання судового дозволу. Такі звернення мають бути обумовлені необхідністю виконання покладених на них завдань та функцій, а використовувати свої повноваження вони можуть лише з метою, з якою це повноваження надане.
Спільною ознакою вимог, які можуть бути предметом позову суб`єкта владних повноважень, є правообмежувальний характер. Завдання адміністративного судочинства у таких справах досягається шляхом усунення загрози необґрунтованого втручання та порушення прав з боку суб`єкта владних повноважень.
Для цього виду звернень характерним є встановлення законом чітких умов та підстав, коли повноваження відповідного суб`єкта владних повноважень можуть бути реалізовані шляхом звернення до суду.
Суб`єкт владних повноважень має діяти виключно в межах та у спосіб, що встановлені законом, оскільки він виконує державні функції, і лише держава шляхом законодавчого регулювання визначає його завдання, межі його повноважень та спосіб, у який він здійснює ці повноваження.
В силу ч.1 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Таким чином, законодавець чітко визначив, що суттю адміністративного судочинства є судовий контроль за діяльністю органів державної влади та місцевого самоврядування в сфері дотримання прав, свобод та інтересів фізичних осіб і прав та інтересів юридичних осіб за допомогою процесуального закону з певними особливостями, зокрема, обов`язку доказування правомірності своєї діяльності органами державної влади чи місцевого самоврядування. 
Звернення до суду є способом здійснення повноважень відповідного суб`єкта владних повноважень, під час якого суд здійснює попередній судовий контроль, перевіряючи наявність законних підстав для втручання суб`єкта владних повноважень (позивача), а отже запобігаючи можливим порушенням прав, свобод та інтересів фізичних або прав та інтересів юридичних осіб. 
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суб`єкт владних повноважень, звертаючись до суду з позовом до фізичної особи-підприємця, повинен чітко і беззаперечно довести суду наявність підстав, установлених законом, для вжиття правообмежувальних заходів, які є предметом позову.
Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична  або  юридична  особа  має право мирно володіти своїм майном.  Ніхто не  може  бути  позбавлений  своєї  власності інакше  як  в  інтересах  суспільства  і  на умовах,  передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.  
Стаття 1 Першого протоколу, по суті, гарантує право власності і містить три окремі норми: перша норма, що сформульована у першому реченні частини першої та має загальний характер, проголошує принцип мирного володіння своїм майном; друга, що міститься в другому реченні частини першої цієї статті, стосується позбавлення особи її майна і певним чином це обумовлює; третя норма, зазначена в частині другій, стосується, зокрема, права держави регулювати питання користування майном. Однак ці три норми не можна розглядати як "окремі", тобто не пов`язані між собою: друга і третя норми стосуються певних випадків втручання у право на мирне володіння майном і, отже, мають тлумачитись у світлі загального принципу, проголошеного першою нормою (рішення у справі "Літгоу та інші проти Сполученого Королівства" від 8 липня 1986 року, п. 106). 
Будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні частини першої статті 1, лише якщо забезпечено "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Питання стосовно того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним (рішення у справі "Беєлер проти Італії", п.107).
У кожній справі, в якій іде мова про порушення вищезгаданого права, Суд повинен перевірити дії чи бездіяльність держави з огляду на дотримання балансу між потребами загальної суспільної потреби та потребами збереження фундаментальних прав особи, особливо враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та непомірний тягар (див. рішення "Спорронг та Лонрот проти Швеції", від 23 вересня 1982 року, серія А, N 52, стор. 26, п.69). 102. Щоб оцінити поведінку держави щодо дотримання статті 1 Протоколу N 1, Суд має зробити повне дослідження різних інтересів у справі, беручи до уваги, що ціль Конвенції полягає в захисті прав, які є "очевидними та вагомими". Суд повинен встановити наявність спірної ситуації. Дійсно, коли питання суспільної користі виникає у справі, державні органи влади повинні реагувати належним чином, правильно та з великою відповідальністю (див. рішення "Васілеску проти Румунії", "Бейлер проти Іспанії").
У справі  “Рисовський проти України” Європейський Суд з прав людини  підкреслює особливу важливість принципу  належного урядування. Цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок … і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.
Як зазначалось вище, зупинення видаткових операцій - це примусовий захід, який застосовується для забезпечення реалізації функцій, які покладені на контролюючі органи, в тому числі для забезпечення допуску платником податків фахівців контролюючого органу до перевірки.
Однак, наразі строк дії наказу ГУ ДФС у Харківській області від 07.06.2018 № 4097 закінчився, і проведення перевірки на підставі цього наказу є порушенням вимог Податкового кодексу України.
Отже, з урахуванням необхідності дотримання принципу належного урядування, колегія суддів вважає, що вжиття такого заходу, як зупинення видаткових операцій на рахунках платника податків, фактично не призведе до відновлення тих правовідносин, які закінчилися і не можуть бути відновлені, а отже, буде непропорційним встановленій законом меті його застосування та не є необхідним у демократичному суспільстві.
Враховуючи встановлені судом першої та апеляційної інстанції вищевикладені обставини у даній справі, слід дійти висновку про відсутність підстав для вжиття такого заходу, як зупинення видаткових операцій на рахунках відповідачки, що зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. 
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують. 
Керуючись ч.4 ст.229, ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Харківській області - залишити без задоволення.
Рішення  Харківського окружного адміністративного суду від 25.02.2020 по справі № 820/5121/18  залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	Т.С. Перцова 	
Судді	(підпис)  (підпис) 	В.Б. Русанова    С.П. Жигилій