Номер провадження: 22-ц/813/1317/20 
Номер справи місцевого суду: 523/17366/18
Головуючий у першій інстанції Кисельов В. К.
Доповідач Громік Р. Д.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.03.2020 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого - Громіка Р.Д.,
суддів - Драгомерецького М.М., Черевка П.М.,
за участю секретаря - Фабіжевської Т.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 06 листопада 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні і визначення порядку та способу участі батька, який проживає окремо у вихованні дитини та спілкуванні з нею, 

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні і визначення порядку та способу участі батька, який проживає окремо у вихованні дитини та спілкуванні з нею.
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 06 листопада 2019 року позовні вимоги задоволено частково. Встановлено наступний порядок участі ОСОБА_2 у вихованні та спілкуванні з малолітньою дочкою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме встановити, що ОСОБА_2 має право на особисте побачення з малолітньою дочкою ОСОБА_3 кожної суботи з 12г.00хв. до 14г.00хв. в присутності матері ОСОБА_1 у перші два тижня, після набуття рішенням законної сили, а після даного строку, щомісячно кожної суботи з 12г.00хв. до 19г.00хв. без присутності матері ОСОБА_1 , а також щорічно у день народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з 12г.00хв. до 15г.00хв. без присутності матері ОСОБА_1 . Зобов`язано ОСОБА_1 не перешкоджати ОСОБА_2 у відвідуванні та спілкуванні з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у визначений судом час, згідно п. 3. рішення. Зобов`язано ОСОБА_2 повертати малолітню дочку ОСОБА_3 після закінчення часу, встановленого у п. 3 рішення суду. Зобов`язано ОСОБА_2 повідомляти ОСОБА_1 (про місця перебування малолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 під час спільного перебування. Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 704 гривні 80 копійок.
Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права.
В доводах апеляційної скарги зазначено, що позивачем подані неналежним чином завірені копії документів; на підтвердження своїх вимог позивачем не долучено доказів, які б підтверджували спроби та намагання позивача побачити доньку, як і не було долучено доказів вчинення відповідачем перешкод у спілкуванні позивача з донькою.
Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.
Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом першої інстанції правильно були встановлені наступні обставини.
11 червня 2016 між позивачем - ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено шлюб, який зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Приморському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено запис №591. Свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 .
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 27.04.2018р. шлюб між сторонами було розірвано.
Сторони мають малолітню дочку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка після розлучення залишилась проживати з матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 .
Позивач стверджує, що після припинення шлюбних відносин відповідачка постійно створює перешкоди у спілкуванні та вихованні доньки та взагалі позбавляє позивача можливості бачити дитину. 
Відповідачка згідно поданого відзиву посилається на те, що після того, як були припинені шлюбні відносини, ОСОБА_2 повністю відсторонився від виконання своїх батьківських обов`язків, не цікавився життям та розвитком дитини, не приділяв їй уваги, не сплачував аліменти на її утримання. Доводи ОСОБА_2 про те, що йому перешкоджають в спілкуванні з дитиною не відповідають дійсності.
Згідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
В судовому засіданні були допитані свідки ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 . 
Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні пояснила, що її чоловік є хресним батьком доньки позивача та відповідача. Вона пояснила, що усі намагання позивача зустрітися з дитиною були безуспішні. Так, позивач намагався знайти дитину, зустрітися, телефонував відповідачу, проте жодного зв`язку не було. Після повернення позивача з рейсу, він хотів передати речі та гроші, однак позивач чинить цьому перешкоди. Свідок зі свого боку намагалася зв`язатися з відповідачем, проте остання змінила телефон, уникнувши спілкування. З боку позивача завжди було належне ставлення як до дитини, так і до відповідача, свої батьківські права ОСОБА_2 ніколи не порушував. 
Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснив, що є знайомим чоловіка відповідача - ОСОБА_12 . При перебуванні за місцем мешкання позивачки та її чоловіка, він відмічає належні умови для проживання дитини. Відносини між ними гарні, донька відповідача сприймає ОСОБА_12 як батька. Позивача жодного разу він не бачив. 
Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснив, що є знайомим колишньої родини ОСОБА_13 . Він повідомив, що з 2018 року позивача не бачив. Дитина мешкає з відповідачем та її чоловіком ОСОБА_12 , який виховує ОСОБА_14 , має до неї гарне ставлення. Батька (позивача) дитина не згадує.
Свідок ОСОБА_8 , яка є матір`ю позивача та бабусею ОСОБА_3 в судовому засідання пояснила, що відповідачка протягом півтора роки не надає можливості побачитись з дитиною. Відповідачка на телефонні зв`язки не відповідає. Свідок відвідувала дитячий садок, який відвідує ОСОБА_3 , але застати дитину було неможливим. Вона зверталася до завідуючого дитячим садком аби впевнитися, що з дитиною все гаразд, оскільки це був єдиний шлях дізнатися про її стан. 
Свідок ОСОБА_9 , який є батьком позивача в судовому засіданні пояснив, що після розлучення відповідачка чинить перешкоди у побаченнях та вихованні дитини батьку та йому, як дідусю. Після розлучення відповідач запевняла, що не буде чини будь-яких перешкод у відвідуванні дитини, проте згодом видалила його з соціальних мереж, заблокувала номер телефону. Свідок зазначив, що такі дії відповідач вчиняє задля того, щоб дитина забула свого рідного батька. 
Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні пояснила, що вона з позивачем є кумами. Зазначила, що відповідач не надає позивачу їх спільну дитину. У минулому році під час святкування Різдва її стурбувало те, що відповідач вжила алкоголь та не приділяла уваги дитині. Ставлення до дитини з боку відповідача було неуважним. ОСОБА_3 впала та почала сильно плакати, але відповідач не відреагувала на відміну від позивача, який заспокоював доньку. Після того, як позивач повернувся з рейсу, дитину йому не надавали. Він їздив додому до відповідача, але його не пускали на побачення з донькою. 
Отже, з вищевказаних пояснень свідків вбачається, що дійсно відповідач створює позивачу перешкоди у відвідуванні та спілкуванні з дитиною. 
Судом першої інстанції не встановлено жодного факту, що свідчить про антисоціальну поведінку позивача, а також фактів, що свідчать про вчинення сімейного насилля позивачем. 
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (параграф 100).
Статтею 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
Пунктами 2, 3 ст. 150 СК України передбачено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.
Відповідно до ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.
Крім того, у відповідності до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.
Частиною 3 ст. 157 СК України встановлено, що той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 159 СК України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.
Отже, норми сімейного законодавства встановлюють рівність батьків щодо виховування дитини, її розвитку, навчання, а також передбачають аналогічні обов`язки. 
Суд першої інстанції вірно вважав, що з урахуванням віку дитини, особливостями раннього розвитку, а також враховуючи необхідність поступового відновлення взаємовідносин батька з дитиною є доцільним встановити наступний порядок участі батька ОСОБА_2 у вихованні та спілкуванні з малолітньою дочкою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме,- 
встановити, що ОСОБА_2 має право на особисте побачення з малолітньою дочкою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 
кожної суботи з 12г.00хв. до 14г.00хв. в присутності матері ОСОБА_1 у перші два тижня, після набуття рішенням законної сили, а після даного строку, 
щомісячно кожної суботи з 12г.00хв. до 19г.00хв. без присутності матері ОСОБА_1 . 
а також щорічно у день народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з 12г.00хв. до 15г.00хв. без присутності матері ОСОБА_1 .
Окрім того, суд першої інстанції вірно вважав, що необхідно зобов`язати ОСОБА_1 не перешкоджати ОСОБА_2 у відвідуванні та спілкуванні з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у визначений судом час, згідно п. 3. рішення. 
З метою врегулювання порядку виконання рішення, суд першої інстанції правильно вважав, що необхідно зобов`язати ОСОБА_2 повертати малолітню дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 матері ОСОБА_1 після закінчення часу, встановленого у п. 3 рішення суду та повідомляти ОСОБА_1 про місця перебування малолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 під час спільного перебування. 
В порядку розподілу судових витрат необхідно стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 704 гривні 80 копійок.
Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону, є неспроможними. 
Крім того колегія суддів звертає увагу на те, що ч.ч. 5-6 ст. 95 ЦПК України визначено, що учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.
Надані належним чином засвідчені копії документів ні ким під сумнів не ставились, клопотань щодо витребування оригіналів відповідачем не заявлялось, а також не були взяті судом першої інстанції до уваги при винесенні оскаржуваного рішення.
Наведені в апеляційній скарзі інші доводи не спростовують наведені вище висновки суду першої інстанції і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.
Щодо незаконності ухвали Суворовського районного суду м. Одеси від 06 листопада 2019 року про відмову у призначенні комплексної психолог-психіатричної експертизи суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції щодо того, що позовні вимоги стосуються зобов`язання відповідача не перешкоджати у спілкуванні з дитиною, а також визначення порядку та способу участі батька у спілкуванні з дитиною, а тому предметом доказування у вказаній справі не є психічний стан малолітньої дитини або сторін.
Також судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Тому, на думку колегії суддів, справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 06 листопада 2019 року залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 23 березня 2020 року.

Головуючий                                                Р.Д. Громік

Судді:                                                М.М. Драгомерецький

                                                               П.М. Черевко