ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2020 р. 	Справа № 641/6669/19	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Старостіна В.В.,
Суддів: Рєзнікової С.С. ,  Бегунца А.О. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.11.2019 року, головуючий суддя І інстанції: Панов М.М., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 13.11.19 року по справі № 641/6669/19
за позовом             ОСОБА_1  
до            Головного управління ДФС у Харківській області                    
про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі за текстом – ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Комінтернівського районного суду м. Харкова з позовом до Головного управління ДФС у Харківській області (далі за текстом – ГУ ДФС у Харківській області, відповідач), в якому просив суд визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 11.05.2019 року № Ф-1667.
Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 27.08.2019 року адміністративний позов ОСОБА_1 до ГУ ДФС у Харківській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу передано за підсудністю до Харківського окружного адміністративного суду.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 13.11.2019 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погодившись з даним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що до 01.01.2017 сплачував єдиний внесок відповідно до вимог законодавства тільки в тих звітних періодах, коли отримував прибуток, а тому боргу за несплату ЄСВ до 2017 року не має. Після 2017 року підприємницьку діяльність не здійснював, доходу не отримував, був працевлаштований як найманий працівник, а тому обов`язок зі сплати єдиного внеску за позивача виконував роботодавець. Крім того, позивач зазначає, що відповідачем порушено строки винесення оскаржуваної вимоги.
На підставі положень п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративно судочинства України справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Колегія суддів, заслухавши доповідь обставин справи, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 24.10.2007 року зареєстрований як фізична особа-підприємець.
У зв`язку із наявністю, станом на 30.04.2019 року, заборгованості зі сплати ОСОБА_1 єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі 43373,37 грн. відповідачем 11.05.2019 року сформовано вимогу № Ф-1667.
Позивач, не погоджуючись із вищезазначеним рішенням суб`єкта владних повноважень, звернувся до суду з даним позовом.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що заборгованість позивача зі сплати єдиного внеску підтверджена, а тому відповідач при винесенні спірної вимоги діяв на підставі та в межах повноважень, визначених Законом. 
Суд апеляційної інстанції з даним висновком суду погоджується з огляду на наступне.
Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначається Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі Закон №2464-VI).
Позивач є платником єдиного внеску у розумінні ст. 4 Закону № 2464- (п. 4 ч. 1 ст. 4).
Обов`язок позивача – своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок визначений п. 1 ч. 2 ст. 6 Закону № 2464-VI.
Відповідно п. 3 ч. 1 ст. 7 Закону № 2464-VI (у редакції чинній з 01.01.2015 року) для платників, зазначених у п. 4 ч. 1 ст. 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, єдиний внесок нараховується на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
За приписами абз. 3 ч. 8 ст. 9 Закону № 2464-VI позивач зобов`язаний сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.
Згідно з абз. 1 ч. 4 ст. 25 Закону № 2464-VI податковий орган у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.
Наказом Міністерства фінансів України № 449 від 20.04.2015 року затверджено Інструкцію про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі за текстом – Наказ № 449).
Відповідно до п. 1 розділу VI Наказу № 449 до платників, які не виконали визначені Законом обов`язки щодо нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску, застосовуються заходи впливу та стягнення.
Сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена в строки, встановлені Законом, обчислена органами доходів і зборів у випадках, передбачених Законом, є недоїмкою (абз. 3 п. 2 розділу VI Наказу № 449).
Згідно з п. 3 розділу VI Наказу №449 органи доходів і зборів надсилають платнику вимогу про сплату боргу, якщо платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску.
З матеріалів справи вбачається, що 30.04.2019 відповідно до даних інформаційної системи відповідача АІС «Податковий блок» за позивачем обліковувалась недоїмка по єдиному внеску в розмірі 43373,37 грн. 
У зв`язку з наведеним, відповідачем 11.05.2019 року було сформовано та надіслано позивачу вимогу № Ф-1667
Із наданого відповідачем розрахунку суми недоїмки з єдиного внеску вбачається, що заборгованість виникла внаслідок несплати сум єдиного внеску за період з 4 кварталу 2012 року по 1 квартал 2019 року, які були самостійно нараховані платником, а також нараховані відповідачем.
Ураховуючи наведене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що у зв`язку з наявністю станом на 30.04.2019 року боргу зі сплати єдиного внеску Головним управлінням ДФС у Харківській області відповідно до вимог чинного законодавства сформовано та надіслано позивачу вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 11.05.2019 №Ф-1667.
Колегія суддів відхиляє доводи позивача, що за відсутності доходу ОСОБА_1 не мав обов`язку сплачувати єдиний внесок, оскільки п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону № 2464-VI у жодній редакції не звільняла його від сплати ЄСВ у розмірі меншому за розмір мінімального страхового внеску.
Також колегія суддів відхиляє доводи ОСОБА_1 , що він був найманим працівником, а тому єдиний внесок за нього сплачував роботодавець, оскільки перебування позивача у трудових відносинах не підтверджені будь-якими доказами.
За змістом п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Однак, згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "RuizTorija v. Spain" від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Згідно з положеннями ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду-без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.
Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення  Харківського окружного адміністративного суду від 12.11.2019 по справі № 641/6669/19 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		В.В. Старостін 	
Судді	   	С.С. Рєзнікова    А.О. Бегунц