Ухвала
іменем України 
 
5 березня 2020 року
м. Київ
справа № 546/125/18
провадження № 51-1159 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
 
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,  
розглянувши матеріали провадження за касаційною скаргою потерпілого     ОСОБА_4 на вирок Чутівського районного суду Полтавської області від              16 травня 2019 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 5 грудня           2019 року щодо ОСОБА_5 ,
в с т а н о в и в:
За вироком Чутівського районного суду Полтавської області від 16 травня         2019 року
ОСОБА_5 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , одруженого, на утриманні 1 малолітня дитина 
засуджено за ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі – КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік, на підставі ст. 75 КК звільненого від відбування основного покарання з іспитовим строком 2 роки та покладено на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи.
На підставі Закону України «Про амністію у 2016 році» ОСОБА_5 звільнено від відбування основного покарання у виді позбавлення волі та додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами. 
Вирішено питання щодо речових доказів у провадженні. 
Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» на користь ОСОБА_4 57 553,54 грн в рахунок відшкодування заподіяної матеріальної шкоди та 2 877,68 грн в рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди. 
Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 250 000 грн в рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди. 
Стягнуто з ОСОБА_5 на користь держави 982,08 грн в рахунок відшкодування витрат на проведення експертизи.
За обставин, установлених судом та детально викладених у вироку суду першої інстанції, ОСОБА_5 визнано винуватим за те, що він 19 січня 2015 року близько 7:30, в порушення п.12.3 Правил дорожнього руху України, рухаючись автодорогою Київ-Харків, в с. Лобачі Решетилівського району Харківської області допустив зіткнення з автобусом БАЗ-А079.23, ДРН НОМЕР_1 , який рухався попереду в попутному напрямку. Внаслідок зіткнення пасажир автомобіля ОСОБА_4 отримав тяжкі тілесні ушкодження.  
Полтавський апеляційний суд ухвалою від 5 грудня 2019 року вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_5 залишив без змін, а апеляційні скарги захисника та представника потерпілого – без задоволення.
У касаційній скарзі потерпілий ОСОБА_4 посилається на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість. Просить змінити оскаржувані судові рішення та призначити покарання ОСОБА_5 у вигляді позбавлення волі на строк 8 років з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки. Зазначає, що суд першої інстанції безпідставно застосував амністію, оскільки повно та всебічно не дослідив доказів по справі, зокрема висновок щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного сп`яніння. Вважає, що місцевий суд безпідставно дійшов висновку про часткове задоволення цивільного позову в частині стягнення на його користь коштів на відшкодування матеріальної та моральної шкоди, а апеляційний суд належним чином не розглянув апеляційну скаргу та безпідставно залишив вирок місцевого суду без змін. 
Перевіривши доводи в касаційній скарзі, дослідивши додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Висновки суду про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому злочину, доведеність цього обвинувачення та юридично-правова оцінка діяння за ч. 2 ст. 286 КК у касаційній скарзі не оспорюються. 
Згідно зі ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу; переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
Відповідно до ст. 438 КПК неповнота судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження не є підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції. 
Що стосується призначеного ОСОБА_5 покарання, яке, на думку потерпілого, є занадто м`яким, суд касаційної інстанції дійшов такого висновку.
Відповідно до вимог ст. 65 КК, суд при призначенні покарання повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що обтяжують і пом`якшують покарання.
Згідно з ч. 2 ст. 50 КК , покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Наведених норм права у цьому провадженні суд не порушив.
Як убачається з копій судових рішень, призначаючи ОСОБА_5 покарання, місцевий суд, із висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, урахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, котрий відповідно до ст. 12 КК відноситься до категорії тяжких, дані про особу винного, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, обставини, які пом`якшують покарання, зокрема щире каяття, визнання вини, відсутність обтяжуючих покарання обставин, висновок досудової доповіді органу пробації та думку потерпілого. 
Відповідно до вимог п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» звільняються від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних із позбавленням волі: особи, визнані винними у вчиненні умисного злочину, який не є тяжким або особливо тяжким відповідно до ст. 12 КК; особи, визнані винними у вчиненні необережного злочину, який не є особливо тяжким відповідно до ст. 12 КК, а також особи, кримінальні справи стосовно яких за зазначеними злочинами розглянуті судами, але вироки щодо них не набрали законної сили, а саме:не позбавлених батьківських прав, які на день набрання чинності цим Законом мають дітей, яким не виповнилося 18 років.
Як убачається з судових рішень, ОСОБА_5 під час судового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції звернувся до суду із клопотанням про застосування до нього акта амністії, оскільки він має на утриманні малолітню дитину, щодо якої він не позбавлений батьківських прав, визнаний винним у вчиненні необережного злочину, передбаченого ст. 286 ч. 2 КК, який не є особливо тяжким відповідно до ст. 12 КК, який він вчинив не перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння або у стані, викликаному вживанням наркотичних або інших одурманюючих засобів і йому призначено покарання у виді позбавлення волі на певний строк з позбавлення права керувати транспортними засобами, кримінальне провадження щодо нього розглянуто судоми, але вирок стосовно його не набрав законної сили. З урахуванням цих обставин суд, визнавши ОСОБА_5 суб`єктом амністії, звільнив його від призначеного основного та додаткового покарання на підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році».
З таким рішенням погоджується колегія суддів Верховного Суду, зважаючи на те, що з копій судових рішень убачається, що органами досудового розслідування при формулюванні пред`явленого обвинувачення, яке в подальшому місцевий суд визнав доведеним, ОСОБА_5 не було інкриміновано вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння, а висновок № 00000029 щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного сп`яніння, який визнано  судом першої інстанції належним та допустимим спростовує доводи потерпілого про можливе вчинення ОСОБА_5 злочину у стані алкогольного сп`яніння, що згідно з п. «е» ст. 9 вказаного Закону є перешкодою для застосування акта амністії.   Також враховано і те, що інших письмових доказів, що підтверджували б перебування обвинуваченого у стані алкогольного сп’яніння під час керування транспортним засобом досудовим слідством та у судових засіданнях здобуто не було. 
Отже, суд першої інстанції дотримався вимог Закону України «Про амністію у 2016 році» при звільненні ОСОБА_5 від відбування основного та додаткового покарання. 
Що стосується доводів про неправильне вирішення судом цивільного позову, то колегія суддів дійшла наступного висновку.
За змістом ч. 1 ст. 129 КПК суд, ухвалюючи обвинувальний вирок, залежно від доведеності підстав та розміру цивільного позову задовольняє його повністю або частково чи відмовляє в ньому.
Так, згідно приписів ст. 128 КПК особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими КПК. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, КПК не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
За загальним правилом, встановленим частиною 2 ст. 1187 ЦК, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 23 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) моральна шкода може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
При цьому розмір відшкодування моральної шкоди (немайнової) суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Крім того, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Визначаючи розмір моральної шкоди в сумі 250 000 грн, яка підлягає стягненню з засудженого та 2 887, 68 грн – з ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» на користь потерпілого, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, зважив на тяжкість та характер отриманих тілесних ушкоджень, внаслідок яких він став особою з інвалідністю 2 групи, ступінь вини ОСОБА_5 , характер немайнових втрат, глибину та тривалість його душевних страждань, погіршення стану здоров`я та часу на лікування і його відновлення, а також виходив із засад розумності та справедливості. 
Таким чином, рішення щодо розміру стягнутої моральної шкоди, відповідає вимогам ст. 1167 ЦК України, узгоджується з принципом розумності, виваженості та справедливості, відповідає характеру і обсягу моральних страждань потерпілого. З таким рішенням погоджується і суд касаційної інстанції. Підстави вважати його необґрунтованим відсутні. 
Щодо доводів потерпілого про невідповідність присудженого судом розміру матеріальної шкоди фактично понесеним витратам, колегія суддів зазначає таке.
Як убачається з вироку місцевого суду висновок про часткове задоволення цивільного позову в частині відшкодування матеріальної шкоди обґрунтований тим, що цивільним позивачем не надано доказів в підтвердження таких витрат.
Частково задовольняючи цивільний позов в частині стягнення заподіяної матеріальної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, факт заподіяння реальних збитків та їх вартість має доводити сторона, яка заявила цивільний позов. Тоді як у цьому провадженні цивільний позивач цього не дотримався.
Крім того, доводи представника потерпілого про необґрунтованість сум, стягнутих з засудженого у рахунок відшкодування матеріальної та моральної шкоди, суд апеляційної інстанції перевірив, дослідив і вмотивовано спростував, зазначивши відповідні правові підстави.
Апеляційний суд, залишаючи без зміни вирок суду першої інстанції, відповідно до ст. 419 КПК належним чином мотивував прийняте рішення.Підстав вважати його незаконним чи необґрунтованим не має.
Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були б безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, не встановлено, а тому підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.
З огляду на викладене й на те, що зі скарги та наданих до неї судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, у відкритті касаційного провадження слід відмовити згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд
п о с т а н о в и в:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою потерпілого ОСОБА_4 на вирок Чутівського районного суду Полтавської області від 16 травня 2019 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 5 грудня 2019 року щодо ОСОБА_5 .
Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                                     ОСОБА_2                                  ОСОБА_3