ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

18 червня 2020 року 	м. Дніпро	справа № 160/10097/19	

головуючий суддя І інстанції – Царікова І.В.

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді (доповідача):          Іванова С.М. 
                                                 суддів:           Панченко О.М., Чередниченка В.Є.,     
за участю секретаря судового засідання Чорнова Є.С.      
розглянувши у відритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу   ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05.03.2020 року в адміністративній справі № 160/10097/19 за позовом   ОСОБА_1  до  Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-  
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області, в якому просила:
- встановити відсутність повноважень Головного управління ДФС у Дніпропетровській області здійснювати нарахування ОСОБА_1 податкових зобов`язань за платежами орендної плати з фізичних осіб шляхом складення відносно неї податкових повідомлень-рішень: №253204/1-5353-0461 від 26.04.2019 року, яким їй визначено суму 561421,30 грн.; №253209/1-5353-0461 від 26.04.2019 року, яким їй визначено суму 595108,02 грн; №317280-5353-0461 від 13.06.2019 року, яким їй визначено суму 595108, 02 грн.; № 317280-5353-0461 від 13.06.2019, яким їй визначено суму 595108, 02 грн.;
-визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення форми «Ф»:
- № 253204/1-5353-0461 від 26.04.2019 року, яким ОСОБА_1 повідомлено що згідно з п.п.54.3.3 п.54.3 ст.54 ПК України та відповідно до п.286.5 ст.286 ПК України їй визначено суму податкового зобов`язання за платежем орендна плата з фізичних осіб за 2016 рік у розмірі 561421,30 грн.;
- № 253209/1-5353-0461 від 26.04.2019 року, яким ОСОБА_1 повідомлено, що згідно з п.п.54.3.3 п.54.3 ст.54 ПК України та відповідно до п.286.5 ст.286 ПК України їй визначено суму податкового зобов`язання за платежем орендна плата з фізичних осіб за 2017 рік у розмірі 595108,02 грн.;
- № 317280-5353-0461 від 13.06.2019 року, яким ОСОБА_1 повідомлено, що згідно з п.п.54.3.3 п.54.3 ст.54 ПК України та відповідно до п.286.5 ст.286 ПК України їй визначено суму податкового зобов`язання за платежем орендна плата з фізичних осіб за 2018 рік у розмірі 595108,02 грн.;
- № 317280-5353-0461 від 13.06.2019 року, яким ОСОБА_1 повідомлено, що згідно з п.п.54.3.3 п.54.3 ст.54 ПК України та відповідно до п.286.5 ст.286 ПК України їй визначено суму податкового зобов`язання за платежем орендна плата з фізичних осіб за 2019 рік у розмірі 595108,02 грн.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05.03.2020 року в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1  було відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 , звернулась з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити.
В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначила, що спірні податкові повідомлення-рішення є протиправними та такими, що підлягають скасуванню, оскільки у податкового органу відсутні повноваження складати позивачу розрахунки орендної плати, визначати йому суму платежів орендної плати, та приймати податкові повідомлення-рішення по податковим платежам з орендної плати.
Головним управлінням ДФС у Дніпропетровській області було подано відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на обґрунтованість висновків суду першої інстанції, останнє просило апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Представник позивача в судовому засіданні просив задовольнити вимоги апеляційної скарги на підставах, що в ній зазначені, та скасувати рішення суду першої інстанції і прийняти нове рішення про задоволення адміністративного позову.
Представник відповідача в судовому засіданні заперечував відносно задоволення апеляційної скарги, зазначаючи, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому підлягає залишенню без змін.
Також, Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області було заявлено клопотання про заміну Головного управління ДФС у Дніпропетровській області на правонаступника Головне управління ДПС у Дніпропетровській області.
Відповідно до ст. 52 КАС України, у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії судового процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов`язкові для особи, яку він замінив.
Згідно п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 19.06.2019 року № 537 "Про утворення територіальних органів Державної податкової служби", утворено як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної податкової служби за переліком згідно з додатком 1.
Відповідно до наведеного додатку № 1 утворено, зокрема, Головного управління ДПС у Дніпропетровській області.
Згідно п. 2 наведеної постанови, реорганізовано деякі територіальні органи Державної фіскальної служби шляхом їх приєднання до відповідних територіальних органів Державної податкової служби за переліком згідно з додатком 2.
Відповідно до наведеного додатку № 2, реорганізовано, зокрема, Головне управління ДФС у Дніпропетровській області шляхом приєднання до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області.
З огляду на наведене, клопотання Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про заміну відповідача в порядку процесуального правонаступництва підлягає задоволенню, оскільки функції з реалізації державної податкової політики виведені з повноважень Державної фіскальної служби.
Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного судового рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 є власником нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , яке складається із: складського приміщення, підсобної будівлі, естакади та навісу. Вказане майно належить позивачу на підставі рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 28.01.2010 та договору купівлі-продажу від 29.05.2002, серія та номер 1913, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №40275253 від 08.07.2015 року.
Наведене нерухоме майно розташоване на земельній ділянці комунальної власності площею 0,3842 га за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 1210100000:01:009:0004.
Між позивачем (як орендарем) та Дніпропетровською міською радою (орендодавець) 06.06.2003 року укладений договір оренди земельної ділянки, площею 0,3842 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 для фактичного розміщення адміністративно - складських будівель, кадастровий номер 1210100000:01:009:0004.
У зв`язку з наведеним, Головним управлінням ДФС у Дніпропетровській області винесено податкові-повідомлення рішення, за якими нараховано ОСОБА_1 орендну плату з фізичних осіб за користування земельною ділянкою кадастровий номер 1210100000:01:009:0004: 
-від 26.04.2019 №253204/1-5353-0461 про визначення суми податкового зобов`язання з орендної плати за землю з фізичних осіб на 2016 рік у розмірі 561421,30 грн.; 
- від 26.04.2019 №253209/1-5353-0461 про визначення суми податкового зобов`язання з орендної плати за землю з фізичних осіб на 2017 рік - 595108,02 грн.;
- від 13.06.2019 №317280-5353-0461 про визначення суми податкового зобов`язання з орендної плати за землю з фізичних осіб на 2018 рік - 595108,02 грн.; 
- від 13.06.2019 № 317280-5353-0461 про визначення суми податкового зобов`язання з орендної плати за землю з фізичних осіб на 2019 рік - 595108,02 гривень.
Не погодившись з обґрунтованістю прийняття наведених податкових повідомлень-рішень, позивач звернулась до суду з метою захисту своїх порушених прав та інтересів.
Вирішуючи спір між сторонами та відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що нарахування позивачу грошового зобов`язання з орендної плати за користування земельною ділянкою Головним управлінням ДФС у Дніпропетровській області за податковими повідомленнями-рішеннями: від 26.04.2019 року №253204/1-5353-0461, від 26.04.2019 року №253209/1-5353-0461, від 13.06.2019 року №317280-5353-0461, від 13.06.2019 року № 317280-5353-0461 (форми "Ф") здійснено на законних підставах, з урахуванням чого, вказані податкові повідомлення- рішення винесені правомірно, у межах повноважень, наданих відповідачу законодавством України та не підлягають скасуванню.
Суд апеляційної інстанції погоджується з зазначеними висновками, з огляду на наступні обставини.
Відповідно до статті 206 Земельного кодексу України, використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.
Підпунктом 14.1.72 п. 14.1 статті 14 Податкового кодексу України закріплено, що земельний податок - обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів (далі - податок для цілей розділу XII цього Кодексу).
Землекористувачі це юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди. (підпункт 14.1.73. пункту 14.1 статті 14 ПК України).
Згідно п. 269.1 ст. 269 Податкового кодексу України, п. 269.1 ст. 269 Податкового кодексу України, платниками податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.
Згідно ст. 270 Податкового кодексу України, об`єктами оподаткування є: земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні; земельні частки (паї), які перебувають у власності.
Положеннями підпунктів 271.1.1, 271.1.2 пункту 271.1 статті 271 Податкового кодексу України визначено, що базою оподаткування є: нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом; площа земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено.
Пунктом 287.1 статті 287 Податкового кодексу України передбачено, що власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою. У разі припинення права власності або права користування земельною ділянкою плата за землю сплачується за фактичний період перебування землі у власності або користуванні у поточному році.
Згідно п. 286.1 ст. 286 Податкового кодексу України, підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.
Центральні органи виконавчої влади, що реалізують державну політику у сфері земельних відносин та у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, у сфері будівництва, щомісяця, але не пізніше 10 числа наступного місяця, а також за запитом відповідного контролюючого органу за місцезнаходженням земельної ділянки подають інформацію, необхідну для обчислення і справляння плати за землю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Згідно з підпунктом 14.1.42 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, дані державного земельного кадастру - сукупність відомостей і документів про місце розташування та правовий режим земельних ділянок, їх оцінку, класифікацію земель, кількісну та якісну характеристики, розподіл серед власників землі та землекористувачів, підготовлених відповідно до закону.
Відповідно до п. 288.5 ст. 288 Податкового кодексу України, розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою за розмір земельного податку: для земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких проведено, - у розмірі не більше 3 відсотків їх нормативної грошової оцінки, для земель загального користування - не більше 1 відсотка їх нормативної грошової оцінки, для сільськогосподарських угідь - не менше 0,3 відсотка та не більше 1 відсотка їх нормативної грошової оцінки; для земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено, - у розмірі не більше 5 відсотків нормативної грошової оцінки одиниці площі ріллі по Автономній Республіці Крим або по області, для сільськогосподарських угідь - не менше 0,3 відсотка та не більше 5 відсотків нормативної грошової оцінки одиниці площі ріллі по Автономній Республіці Крим або по області.
Зі змісту зазначених правових норм вбачається, що законодавець визначив нижню граничну межу річної суми платежу по орендній платі за земельні ділянки незалежно від того, чи збігається її розмір із визначеним у договорі.
Відповідно до підпункту 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 Податкового кодексу України платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, установлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.
Відповідно до ст. 21 Закону України «Про плату за землю», орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. 
Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України).
Таким чином, з набранням чинності Податковим кодексом України річний розмір орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, який підлягає перерахуванню до бюджету, має відповідати вимогам підпункту 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 цього Кодексу та є підставою для перегляду встановленого розміру орендної плати. В свою чергу, орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності в розумінні приписів податкового кодексу України є податком, адміністрування якого здійснюється податковими органами.
Виходячи із принципу пріоритетності норм Податкового кодексу України над нормами інших актів у разі їх суперечності, який закріплений у пункті 5.2 статті 5 ПК України, до моменту внесення до такого договору відповідних змін розмір орендної плати в будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлений підпунктом 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 цього Кодексу, враховуючи при цьому положення частини першої статті 58 Конституції України, згідно якої дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, по факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Вказана правова позиція також відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постановах від 07.08.2018 року по справі 826/20301/13-а, від 25.02.2019 року по справі №805/4039/16-а, що враховується судом апеляційної інстанції відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України.
Як свідчать встановлені обставини справи, позивач користується земельною ділянкою загальною площею 0,3842 га., яка розташована за адресою: : АДРЕСА_2 .Дніпропетровськ, АНД АДРЕСА_1 на підставі договору оренди землі від 06.06.2003 року.
З матеріалів справи вбачається, що рішенням Дніпропетровської міської ради від 02.02.2011 року № 216/8, встановлено річний розмір орендної плати за користування земельними ділянками на території міста у мінімальному розмірі орендної плати, визначеному Податковим кодексом України, незалежно від мети використання.
В подальшому рішеннями Дніпропетровської міської ради встановлені наступні ставки орендної плати за земельні ділянки, які надано в користування:
- на 2016 рік рішенням міської ради від 15.07.2015р. №3/65 (набуває чинності з 01.01.2016р.) - 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, яку надано в користування; 
- з 01.08.2016р. рішенням міської ради від 13.07.2016р. №7/11 (набуває чинності з 01.08.2016р.) - 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, яку надано в користування;
- на 2017 рік рішенням міської ради від 15.02.2017р. №12/18 (набуває чинності з першого числа місяця, що настає за датою його офіційного оприлюднення) - 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, яку надано в користування (п.п.4.1.1. Рішення);
- на 2018 рік рішенням міської ради від 06.12.2017р. №13/27 (набирає чинності з 01.01.2018р.) - 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, яку надано в користування (п.1.1. додатку 1 до Рішення).
Згідно розрахунку грошових зобов`язань з орендної плати, визначених спірними податковими повідомленнями-рішеннями, відповідач нарахував податкові зобов`язання за спірними податковими повідомленнями-рішеннями, виходячи з наступного:
- податкове зобов`язання за 2016 рік за земельну ділянку з кадастровим номером 1210100000:01:009:0004 становить 561421,30 грн. (18 714 043,46 грн.*3)/100); 
- податкове зобов`язання за 2017 рік за земельну ділянку з кадастровим номером 1210100000:01:009:0004 становить 595108,02 грн. (19 836 933,85 грн.*3)/100); 
- податкове зобов`язання за 2018 рік за земельну ділянку з кадастровим номером 1210100000:01:009:0004 становить 595108,02 грн. (19 836 933,85 грн.*3)/100); 
- податкове зобов`язання за 2019 рік за земельну ділянку з кадастровим номером 1210100000:01:009:0004 становить 595108,02 грн. (19 836 933,85 грн.*3)/100).
Так, при здійсненні наведених розрахунків відповідач використовував дані державного земельного кадастру, а саме: витяги із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, кадастровий номер 1210100000:01:009:0004, за адресою:                                                  м. Дніпропетровськ, АНД район, вул. Артільна, 12: від 03.04.2018 за 21/230318/03-07 відповідно до якого нормативна грошова оцінка земельної ділянки за вищезазначеною адресою станом на 01.01.2016 складає 18 714 043,46 грн. та від 03.04.2018 за №26/230318/03-07, згідно з яким нормативна грошова оцінка земельної ділянки станом на 01.01.2017 складає 19 836 933,85 грн.
Дані наведених витягів позивачем не оскаржуються та жодними доказами, в розумінні приписів ст.ст. 73-76 КАС України, не спростовуються.
Таким чином, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції щодо обґрунтованості здійснення розрахунку податкових зобов`язань за спірними податковими повідомленнями-рішеннями та відсутності правових підстав для скасування останніх.
Поряд з вказаним, відповідно до 2.1 договору оренди земельної ділянки від 06.06.2003 року, земельна ділянка передається до 22.01.2018 року. 
Між тим, як свідчать встановлені обставини справи та не заперечується сторонами, позивач продовжує використовувати вказану земельну ділянку по теперішній час.
Так, за приписами статті 33 Закону України «Про оренду землі» по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов`язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі). 
Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов`язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, встановлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі. У разі смерті орендодавця до спливу строку дії договору оренди землі орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов`язаний повідомити про це спадкоємця земельної ділянки протягом місяця з дня, коли йому стало відомо про перехід права власності на земельну ділянку. 
До листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі орендар додає проект додаткової угоди. 
При поновленні договору оренди землі його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється. 
Орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і, за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі. За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення. 
У разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. У цьому випадку укладання додаткової угоди про поновлення договору оренди землі здійснюється із: 
власником земельної ділянки (щодо земель приватної власності); 
уповноваженим керівником органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування без прийняття рішення органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної або комунальної власності). 
Керівник органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який уповноважений підписувати додаткову угоду до договору оренди землі щодо земельної ділянки державної або комунальної власності, визначається рішенням цього органу.
Згідно ст. 34 Закону України «Про оренду землі» у разі припинення або розірвання договору оренди землі орендар зобов`язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором. Орендар не має права утримувати земельну ділянку для задоволення своїх вимог до орендодавця. 
У разі невиконання орендарем обов`язку щодо умов повернення орендодавцеві земельної ділянки орендар зобов`язаний відшкодувати орендодавцю завдані збитки.
Системний аналіз наведених положень дає підстави для висновку про те, що законодавством передбачено процедуру комунікації між орендарем і орендодавцем перед закінченням і після закінчення строку дії договору оренди земельної ділянки задля з`ясування можливості пролонгації договору шляхом укладення додаткової угоди чи припинення договірних відносин.  
Разом з тим, сам факт закінчення строку дії договору оренди не є безумовною підставою для висновку про одночасне припинення у землекористувача обов`язку, пов`язаного зі сплатою орендних платежів.
Вказані правові висновки також відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 18.10.2019 року по справі № 820/3218/16, що враховується судом апеляційної інстанції, відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України.
Відтак, з огляду на вказані правові приписи та відсутність факту припинення ОСОБА_1 користування земельною ділянкою після закінчення строку дії договору оренди від 06.06.2003, зокрема не підтвердження належними та допустимими доказами факту повернення в належному стані об`єкта договору оренди позивачем, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції щодо обґрунтованості покладення контролюючим органом на позивача обов`язку зі сплати орендної плати за землю, згідно з оскарженими податковими повідомленнями-рішеннями від 13.06.2019 №317280-5353-0461 та від 13.06.2019 №317280-5353-0461.
Відносно посилань представника позивача на неналежну форму розрахунків податкових зобов`язань до податкових повідомлень-рішень, в тому числі у зв`язку з самостійним декларуванням грошових зобов`язань (орендна плата за земельну ділянку), колегія суддів апеляційного суду вважає їх необґрунтованими, оскільки за відсутності факту оскарження позивачем числових значень податкового зобов`язання (ставки податку, нормативної грошової оцінки земельної ділянки), наведені доводи не є достатніми та належними для скасування спірних податкових повідомлень-рішень.
Відтак, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку про помилкове застосування судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, яке призвело б до неправильного вирішення справи.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 243, ст. 308, ст. 310, ст. 315, ст. 316 КАС України суд, -

ПОСТАНОВИВ :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05.03.2020 року в адміністративній справі №160/10097/19 – залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених              ч. 4 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

   
Головуючий - суддя                                                                      С.М. Іванов 

                               суддя                                                                      О.М. Панченко 

                               суддя                                                                      В.Є. Чередниченко