ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2270/20 Справа № 202/3772/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Марченко Н. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Каратаєва Л. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2020 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого - Каратаєвої Л.О.
 
суддів - Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.,
 
за участю секретаря судового засідання - Літвінової А.Г.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 жовтня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання додаткової угоди до договору про іпотечний кредит припиненою, - 

                                В С Т А Н О В И Л А:

       07 червня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ КБ "ПриватБанк" про визнання додаткової угоди до договору про іпотечний кредит припиненою. Просив, визнати припиненою з 09.09.2010 року додаткову угоду до договору про іпотечний кредит № DNUHGI0000003608 від 22.02.2008 року, укладену між ним і ЗАТ КБ "ПриватБанк".
Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 жовтня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання додаткової угоди до договору про іпотечний кредит припиненою відмовлено. 
Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою. Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позов.
Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення.
Судом першої інстанції встановлено, що 22 лютого 2008 року між ЗАТ КБ "ПриватБанк", правонаступником якого є АТ КБ "ПриватБанк" та позивачем ОСОБА_1 укладений договір про іпотечний кредит № DNUHGI0000003608, відповідно до якого банк зобов`язався надати позивачу кредит у сумі 151500 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом 15 % річних, а також інших платежів в порядку та на умовах, визначених цим договором, на строк до 22.02.2038 року.
9 вересня 2008 року між сторонами укладено додаткову угоду до договору про іпотечний кредит № DNUHGI0000003608 від 22.02.2008 року, відповідно до якої банк зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти шляхом перерахування на рахунок № НОМЕР_1 на строк з 09.09.2008 року по 22.02.2018 року включно у вигляді строкового кредиту в розмірі 32938,74 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,17 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. Згідно з додатковою угодою, станом на 09.09.2008 року, залишок заборгованості за договором про іпотечний кредит № DNUHGI0000003608 від 22.02.2008 року складає 154482,70 грн., що еквівалентно 32938,74 доларів США.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач належним чином не виконував свої зобов`язання за договором.
9 вересня 2010 року банком позивачу, як боржнику, були направлені письмові вимоги про повернення суми кредиту в повному обсязі, нарахованих процентів, комісій та штрафних санкцій та попереджено про намір звернути стягнення на предмет застави (іпотеки).
Письмові повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку невиконання зобов`язань за кредитним договором також були направлені банком на адресу ОСОБА_1 25.02.2013 року та 03.08.2016 року.
Заявляючи вимогу про визнання припиненою з 09.09.2010 року додаткової угоди до договору про іпотечний кредит № DNUHGI0000003608, позивач посилається на те, що, направивши йому письмову вимогу від 09.09.2010 року, банк достроково змінив строк дії договору, а тому такий договір припинив свою дію.
Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 січня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 7 липня 2014 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 грудня 2014 року, в рахунок погашення заборгованості за іпотечним договором № DNUHGI0000003608 від 22.02.2008 року було звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 .
Згідно з цим рішенням станом на 07.08.2013 року заборгованість за договором склала 93150,16 доларів США.
Крім того, рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 березня 2016 року з ОСОБА_1 стягнуто на користь ПАТ КБ "ПриватБанк" заборгованість за договором № DNUHGI0000003608 станом на 10.06.2015 року в розмірі 94516,70 доларів США, яка складається з наступного: 32594,04 доларів США - заборгованість за кредитом, 24154,78 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом, 5173,89 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом, 32594,04 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язання.
Слід відзначити, що стягуючи з боржника ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за кредитним договором та звертаючи стягнення на предмет іпотеки, суди виходи з чинності укладеного кредитного договору.
Відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що правові підстави для визнання додаткової угоди до договору про іпотечний кредит припиненою з 09.09.2010 року відсутні, оскільки направлення кредитором письмової вимоги про дострокове погашення кредиту та сплату інших платежів, встановлених договором, лише змінює строк виконання боржником зобов`язання, але не припиняє правовідносин сторін за договором, тобто не припиняє строк договору, який визначений сторонами до повного виконання зобов`язань.
Колегія суддів повністю погоджується з висновком суду першої інстанції.
Частинами 1,2 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення правовідношення.
Частиною 1 ст. 509, 526 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За загальним правилом зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (ч. 1 та 2 ст. 598 ЦК України).
Положення ст. 526, 599 ЦК України передбачають, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Правила припинення зобов`язання сформульовані в главі 50 «Припинення зобов`язання» розділу І книги п`ятої «Зобов`язальне право» ЦК України.
Норми цієї глави передбачають, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України), переданням відступного (ст. 600 ЦК України), зарахуванням (ст. 601 ЦК України), за домовленістю сторін (ст. 604 ЦК України), прощенням боргу (ст. 605 ЦК України), поєднанням боржника і кредитора в одній особі (ст. 606 ЦК України), неможливістю виконання (ст. 607 ЦК України), смертю фізичної особи чи ліквідацією юридичної особи (ст. 608 та 609 ЦК України).
Аналіз наведених норм не дає підстав для визнання кредитного договору припиненим у зв`язку з надсиланням боржнику кредитором вимоги про дострокове погашення заборгованості, сплати процентів та інших платежів, встановлених договором. 
Отже, надсилання боржнику кредитором вимоги про дострокове погашення заборгованості, сплати процентів та інших платежів, встановлених договором, як підстава для припинення зобов`язання норми глави 50 «Припинення зобов`язання» ЦК України не передбачають.
Укладений між сторонами договір у даному випадку також не містить таких положень.
Натомість цього, в договорі про іпотечний кредит та додатковій угоді до договору про іпотечний кредит сторони визначили строк їх дії до повного виконання зобов`язань.
Суд першої інстанції правильно врахував, що як укладений між сторонами договір про іпотечний кредит, так і додаткова угода до нього в установленому порядку не розірвані, зобов`язання за такими правочинами, зокрема станом на 09.09.2010 року, позичальником не виконані.
Отже, правові підстави для визнання додаткової угоди до договору про іпотечний кредит припиненою з 09.09.2010 року відсутні, оскільки направлення кредитором письмової вимоги про дострокове погашення кредиту та сплату інших платежів, встановлених договором, лише змінює строк виконання боржником зобов`язання, але не припиняє правовідносин сторін за договором, тобто не припиняє строк договору, який визначений сторонами до повного виконання зобов`язань.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволені позовних вимог.
А тому, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України, як підстави для скасування рішень.
Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального закону.
Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.
Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.
Керуючись ст. 259, 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:
       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
       Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 жовтня 2019 року - залишити без змін.
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до чинного законодавства.
       
Судді: