ПОСТАНОВА 
Іменем України

14 травня 2020 року                                                                м. Кропивницький

справа № 402/1394/17
провадження № 22-ц/4809/23/20 

       Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючий суддя - Дьомич Л.М. (суддя - доповідач),
судді - Дуковський О.Л., Кіселик С.А.,
за участю секретаря судового засідання - Сорокіної Н. В.,
учасники справи:
правонаступник позивача ОСОБА_1 -  ОСОБА_2 ;
відповідач -  ОСОБА_3 , який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_4 ;
відповідач -  ОСОБА_5 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_4 ;
третя особа - Служба у справах дітей Благовіщенської районної державної адміністрації,
розглянувши цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до  ОСОБА_3 ,  ОСОБА_5 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої доньки  ОСОБА_4 , третя особа: Служба у справах дітей Благовіщенської районної державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщеннямза апеляційною скаргою  ОСОБА_1 (в інтересах якого діяла адвокат Вялова І. М.) на рішення Ульяновського районного суду Кіровоградської області від 26 вересня 2018 року,
В С Т А Н О В И В:
Короткий зміст позовних вимог та заперечень на позов
У грудня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Ульяновського районного суду Кіровоградської області з позовною заявою про визнання ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивачу на праві приватної власності належить житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами за АДРЕСА_1 . За вказаною адресою зареєстровано місце проживання відповідачів у справі та їх неповнолітньої доньки, які з дозволу позивача проживали у літній кухні, що знаходиться на території домоволодіння. Безпосередньо у житловому будинку відповідачі та їх дитина не проживали, а у 2015 році вибули на постійне місце проживання до с. Шамраївка Ульяновського району Кіровоградської області. 
Оскільки реєстрація відповідачів та їх неповнолітньої доньки у спірному житловому будинку не дозволяє позивачу в повній мірі розпоряджатися майном на власний розсуд, обмежує права власника, у тому числі на оформлення субсидії, позивач звернувся до суду з даним позовом. 
Відповідачі своїм процесуальним правом на подання письмового відзиву на позовну заяву не скористались.
В ході судового розгляду справи відповідачами надавались усні пояснення, згідно з якими позовні вимоги не визнавали у повному обсязі.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Ульяновського районного суду Кіровоградської області від 26 вересня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено повністю.
Вирішуючи по суті спір у даній справі, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі не є членами сім`ї відповідача в розумінні ст. 64 ЖК УРСР. Разом з тим, договір найму житлового приміщення між позивачем та відповідачами не укладався. Зважаючи на викладене, суд вказав, що у відповідачів відсутнє право користування спірним житловим приміщенням. У зв`язку зі встановленням факту відсутності права користування житловим приміщенням, суд дійшов висновку про те, що позовна вимога про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням не може бути задоволена, оскільки такого права вони не мають.
Враховуючи наведене, позовні вимоги визнано необґрунтованими та відмовлено позивачу у їх задоволенні.
Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 , в інтересах якого діяла адвоката Вялова І.М., подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Ульяновського районного суду Кіровоградської області від 26 вересня 2018 року та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.
Оскаржуване судове рішення скаржник вважає незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Так, судом безпідставно не взято до уваги, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду із відповідним позовом. Стверджується, що позивач є рідним дідусем ОСОБА_3 , що вказує на те, що вони є близькими родичами, однак не були членами сім`ї, оскільки позивач та відповідачі разом не проживали, не були пов`язані спільним побутом та бюджетом, а отже, відповідачі є наймачами будинку. Судом першої інстанції встановлено відсутність укладеного між сторонами договору найму (оренди) житла. Враховуючи, що власник не може на свій розсуд користуватись та розпоряджатись належним йому на праві власності майном, оскільки відповідачі чинять перешкоди, не знімаючись з реєстрації місця проживання, хоча фактично за адресою реєстрації не проживають, позивач вважає належним обраний ним спосіб захисту свого порушеного права. На переконання скаржника, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення судом питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства, оскільки зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено лише на підставі рішення суду про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.
Рух справи в суді апеляційної інстанції
Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 12 грудня 2018 року відкрито апеляційне провадження у справі.
Згідно з ухвалою від 27 грудня 2018 року апеляційним судом закінчено підготовчі дії, справу призначено до судового розгляду. Апеляційний розгляд справи неодноразово відкладався у зв`язку із поданням відповідачами відповідних клопотань. Так, 5 лютого 2019 року розгляд справи відкладено у зв`язку з клопотанням ОСОБА_3 про необхідність участі його адвоката; 21 лютого 2019 року - у зв`язку з заявою ОСОБА_5 про захворювання. У судовому засіданні 13 березня 2019 року апеляційним судом постановлено протокольну ухвалу про відкладення розгляду справи до з`ясування обставин щодо інформації про смерть позивача у справі - ОСОБА_1 , повідомленої в телефонному режимі ОСОБА_3 .
25 березня 2019 року відповідачами подано до суду спільний відзив на апеляційну скаргу, в якому вони просять апеляційну скаргу залишити без задоволення та закрити провадження у справі, у зв`язку зі смертю позивача - ОСОБА_1 . Відповідачі також просять розглянути справу без їх участі. Вказують на необґрунтованість скарги, оскільки позивачем не надано належних доказів та аргументів щодо наявності підстав для її задоволення. Натомість стверджують, що вселились до спірного будинку як члени сім`ї власника, проживали тривалий час з власником однією сім`єю, вели спільне господарство. ОСОБА_3 проведено ремонт будинку, огорожі, здійснено упорядкування прибудинкової території. Вказані обставини підтверджуються свідченнями свідків, наданих суду першої інстанції. Наголошують на тому, що  ОСОБА_4 є неповнолітньою, а відповідно до вимог Закону України «Про охорону дитинства» діти та члени сім`ї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися житловим приміщенням нарівні з власником або наймачем (а.с. 201-202 том 1).
До відзиву на скаргу відповідачами додано копію свідоцтва про смерть ОСОБА_1 серія НОМЕР_1 , повторно виданого 14 березня 2019 року (а.с. 205 том 1).
Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 11 квітня 2019 року з підстав, що в ній зазначені, у задоволенні заяви ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_4 про закриття провадження у справі відмовлено; апеляційне провадження зупинено до залучення до участі у справі правонаступників позивача.
Приватним нотаріусом Благовіщенського районного нотаріального округу Кіровоградської області Веліховською Т.С. на запит апеляційного суду надіслано копію спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_1 , зі змісту якої вбачається, що спадкоємцем позивача є ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 05 жовтня 2019 року № 1901. При цьому, спадщина, на яку видано свідоцтво, складається з житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями та спорудами, який розташований у АДРЕСА_1 (а.с. 2- 39 том 2).
29 квітня 2020 року апеляційним судом поновлено провадження у справі; у зв`язку зі смертю позивача - ОСОБА_1 залучено до участі у справі його правонаступника - ОСОБА_2 , про що постановлено відповідну ухвалу.
У встановленому процесуальним законом порядку учасників справи повідомлено про дату, час та місце засідання апеляційного суду у даній справі (а.с. 68-71 том 2).
У судовому засіданні 14 травня 2020 року правонаступник позивача ОСОБА_2 підтримала вимоги апеляційної скарги.
Відповідачі та третя особа у засіданні апеляційного суду участі не брали.
Апеляційним судом враховано клопотання відповідачів про розгляд справи без їх участі, заявлене у спільному відзиві на апеляційну скаргу.
Шляхом направлення на електронну адресу суду відповідної заяви, орган опіки і піклування Благовіщенської районної державної адміністрації також просив розглядати справу без участі представника третьої особи та прийняти рішення на розсуд суду (а.с. 77 том 2). 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення правонаступника скаржника, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню за наступного.
Судом встановлено такі обставини
На момент звернення до суду першої інстанції і до смерті - ОСОБА_1 був власником житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 (в подальшому номер будинку АДРЕСА_2 , а.с. 5-9 том 1).
Як стверджували сторони, у 2011 році позивач дозволив поселитись у літній кухні своєї садиби своєму онуку ОСОБА_3 , а згодом і його дружині ОСОБА_5 та після народження - їхній дитиніОСОБА_4 .
За згодою позивача у 2012 році ОСОБА_3 та ОСОБА_5 зареєстрували своє місце проживання у спірному домоволодінні, а 21 грудня 2013 року домоволодіння позивача зареєстроване як місце проживання ОСОБА_4 (а.с. 6-8 том 1).
Сторонами не заперечувалось, що відповідачі проживали у літній кухні домоволодіння на підставі усного дозволу власника, дідуся відповідача ОСОБА_3 , без укладення будь-яких письмових договорів. 
Як стверджував позивач обґрунтовуючи позов, у червні 2015 року відповідачі добровільно всією сім`єю виїхали на постійне місце проживання до с. Шамраївка Ульяновського району Кіровоградської області, де і проживають на момент його звернення до суду.
Однак, відповідачі не зняли реєстрацію свого місця проживання за адресою домоволодіння позивача, що на думку останнього, порушує його права як власника, зокрема, на призначення субсидії. Так, з повідомлення про призначення субсидії до особової справи № 3546 від 15 червня 2018 року вбачається, що позивачу відмовлено у призначенні субсидії згідно рішення комісії (а.с. 91 том 1).
Суд першої інстанції, взявши до уваги усні пояснення ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та показання свідків, з`ясував, що відповідачі заперечують проти задоволення позовних вимог, зазначаючи, що поселились в літній кухні садиби позивача як члени сім`ї безстроково та безоплатно. Ними проводились ремонтні роботи будинку та надвірних будівель і споруд, оброблялась земельна ділянка на території садиби. Позивач у власному домоволодінні не проживав, жив окремо, однак тримав там город, давав гроші на ремонт садиби. У серпні 2015 року ОСОБА_1 повернувся жити до свого будинку та попросив відповідачів виїхати. Останні добровільно задовольнили прохання позивача та виїхали з домоволодіння. Разом з тим, вважають, що дії позивача спрямовані на позбавлення їх права проживання в результаті впливу на нього інших родичів. 
В ході апеляційного розгляду справи ОСОБА_2 , як правонаступник позивача, просила апеляційну скаргу задовольнити. Щодо обставин справи повідомила, що за наявною у неї інформацією місце проживання ОСОБА_3  знято з реєстрації у спірному будинку. Реєстрація місця проживання у спірному будинку ОСОБА_5 та ОСОБА_4 не змінювалась. Відповідачі фактично у спірному будинку не проживають, однак чинять перешкоди у користуванні належним їй нерухомим майном з наведених у скарзі обставин.
Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Частиною 1 ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Стаття 391 ЦК України наділяє власника правом вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Колегія суддів зауважує, що предметом спору у цій справі є визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, оскільки відповідно до положень Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місяця проживання в Україні» судове рішення у даній справі, у випадку задоволення позовних вимог, було б підставою для зняття з реєстрації місця проживання відповідачів у спірному домоволодінні.
У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. При визначенні підстави позову як елемента його змісту суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і закону, позивач просить про захист свого права.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням у судовому порядку є неможливим виключно з тих підстав, що такого права вони не набули, бо не уклали у встановленому законом порядку з власником нерухомості договору найму.
Таким чином, судом першої інстанції фактично констатовано відсутність порушеного права позивача, за захистом якого останній звернувся до суду з даним позовом. 
З таким висновком суду першої інстанції погодитись не можна, оскільки суд першої інстанції не врахував наведених вище вимог чинного законодавства, проігнорував право позивача як власника будинку на звернення до суду за захистом свого порушеного права та усунення перешкод у користуванні належним йому майном, оскільки таке право гарантується законом.
Разом з тим, переглянувши справу в межах доводів і вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що в задоволенні позову належить відмовити за наступного.
Частиною 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
За ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України.
Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
Як вбачається з фактичних обставин справи, відповідачі разом з неповнолітньою дочкою проживали у домоволодінні, належному позивачу на праві власності, яке є їхнім зареєстрованим постійним місцем проживання. Позивач спільно із сім`єю онука фактично не проживав. 
Так само у спірному домоволодінні наразі не проживає спадкоємець позивача та власник спірного нерухомого майна - ОСОБА_2 , місце проживання якої зареєстроване за адресою: АДРЕСА_3 . Про реєстрацію місця проживання відповідачів за адресою домоволодіння ОСОБА_1 , яке набуте нею у власність на праві спадкування, ОСОБА_2 була повідомлена, що вбачається, зокрема, зі змісту її заяви про прийняття спадщини (а.с. 3 том 2).
Відповідачі, добровільно звільнивши приміщення, у якому проживали разом з неповнолітньою дитиною у домоволодінні позивача, погодились на прохання літньої людини аби зберегти родинні стосунки та запобігти конфліктній ситуації. 
Доказів наявності у відповідачів іншого житла матеріали справи не містять.
Апеляційним судом не приймаються до уваги доводи сторони про те, що відповідачі переїхали на постійне місце проживання у с. Шамраївка Благовіщенського (Ульяновського) району Кіровоградської області, оскільки вони спростовуються довідками Шамраївської сільської ради від 18 грудня 2017 року про те, що ОСОБА_5 та ОСОБА_3 на території Шамраївської сільської ради не зареєстровані та не проживають (а.с. 19, 21 том 1). Разом з тим, копія довідки Шамраївської сільської ради за № 98, наданої на виконання листа від 16 березня 2016 року № 402/63/16ц/1389/16, про те, що на території сільської ради дійсно проживають ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , не приймається апеляційним судом як належний та допустимий доказ у справі, оскільки з огляду на зазначену дату її видачі - 30 березня 2013 року та відсутність засвідчення вірності копії оригіналу документа, викликає обґрунтовані сумніви в її достовірності. До того ж, з її змісту неможливо встановити наявність або відсутність обставин справи, які необхідно встановити для правильного вирішення спору (а.с. 10 т. 1).
Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частинами 1-2 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
Разом з тим, вирішуючи по суті спір у даній справі, суд має врахувати можливість істотного порушення основоположних прав інших осіб, зокрема, права на житло, які гарантуються не лише чинним законодавством України, а й міжнародними нормативно-правовими актами.
Так, у ст. 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.
Конкретне місце проживання дитини у віці від десяти до чотирнадцяти років згідно зі ст. 160 СК України визначається за згодою батьків.
Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 10 ЦПК України, суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
За змістом ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року, (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Виходячи з практики Європейського суду з прав людини, втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, воно має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співмірним із переслідуваною законною метою. Житло має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, особливої ваги надається процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс в результаті застосування виселення (рішення у справі «KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE» від 02 грудня 2010 року, заява № 30856/03, § 4 та § 44).
Ані позивач, ані його правонаступник не довели належними та допустимими доказами, що пред`явлення позову у даній справі викликане необхідністю використання нерухомого майна для особистого проживання, тобто, становить гостру соціальну необхідність. 
Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції виходить з того, що власник нерухомого майна у власному будинку не проживав, проте, надав дозвіл на проживання на території домоволодіння своєму онуку і його сім`ї та на реєстрацію місця проживання відповідачів і їх спільної дитини за адресою належного йому нерухомого майна.
Таким чином, задоволення позовних вимог суперечитиме правам ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 на житло.
При цьому, апеляційним судом взято до уваги, що залучений до участі у справі орган опіки та піклування, який законом зобов`язаний представляти та захищати інтереси та права дітей, у тому числі і право на житло, заперечував проти задоволення позовних вимог у справі.
За викладених обставин, позовні вимоги задоволенню не підлягають з наведених вище підстав, які не врахував суд першої інстанції. 
Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і 
всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на 
підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які 
були досліджені в судовому засіданні (ч. 5 ст. 263 ЦПК України).
Оскаржуване рішення суду першої інстанції викладеній вимозі процесуального закону не відповідає.
Таке порушення вимог процесуального закону не може бути виправлене на стадії апеляційного розгляду справи інакше як шляхом скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення згідно з вимогами ч. 1 ст. 376 ЦПК України.
 
Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги
У зв`язку з тим, що рішення суду першої інстанції не відповідає критеріям законності, обґрунтованості та справедливості, відповідно до приписів ст. 376 ЦПК України, воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд,-
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 (в інтересах якого діяла адвокат Вялова І. М.), правонаступником якого є  ОСОБА_2 ,- задовольнити частково.
Рішення Ульяновського районного суду Кіровоградської області від 26 вересня 2018 року скасувати.
Ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, визначені Цивільним процесуальним кодексом України.
Повний текст постанови складено 15 травня 2020 року.

Головуючий суддя Л.М. Дьомич

Судді О.Л. Дуковський

С.А. Кіселик