Справа № 465/6434/13-ц                                 Головуючий у 1 інстанції: Кузь В.Я. 
Провадження № 22-ц/811/3040/19                 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М. 
Категорія: 39

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

14 лютого 2020 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді: Ванівського О.М.
суддів: Ніткевича А.В., Савуляка Р.В.
секретаря: Матяш С.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1  на ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 09 липня 2019 року про заміну сторони виконавчого провадження у справі за заявою представника ТзОВ «ФК Траст Фінанс» - Федорюк І.І. про заміну сторони виконавчого провадження., - 

ВСТАНОВИВ:

В липні 2019 року представник ТзОВ «Фінансова компанія «Траст фінанси» звернувся в суд з заявою, в якій просив замінити вибулого стягувача ПАТ «Фольксбанк» на його правонаступника ТзОВ «ФК Траст Фінанс» у справі №465/6434/13-ц за позовом ПАТ «Фольксбанк» до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
В обґрунтування заявлених вимог зазначав, що в провадженні Франківського районного суду м. Львова перебувала цивільна справа №465/6434/13-ц. 15 червня 2015 року Франківським районним судом м Львова ухвалено рішення, яким позов задоволено. Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 22 листопада 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін. Постановою Верховного суду від 24 січня 2019 року ухвалу Апеляційного суду Львівської області залишено без змін, поновлено виконання заочного рішення Франківського районного суду м Львова від 15 червня 2015 року.
ПАТ «ФОЛЬКСБАНК» було перейменовано на ПАТ «ВіЕс Банк» рішенням позачергових Загальних Зборів акціонерів (Протокол №48 від 11.10.2013 року). 29 грудня 2017 року у відповідності до ст. 512 ЦК України, Товариство з обмеженою відповідальністю "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "ТРАСТ ФІНАНС" набуло статусу Нового Кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які являлись боржниками Публічного акціонерного товариства "ВіЕс Банк". Зокрема, набуло статусу нового кредитора по зобов`язаннях за кредитним договором №KF45004 від 08 жовтня 2007 року до позичальника ОСОБА_2 . Заявник із посиланням на ст.512 ЦК України, простив заяву задовольнити та замінити стягувача у виконавчому провадженні.
Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 09 липня 2019 року заяву представника ТзОВ «ФК Траст Фінанс» - Федорюк І. І. про заміну сторони виконавчого провадження - задоволено. Замінено стягувача у виконавчих листах №465/6434/13-ц, виданих Франківським районним судом м. Львова від 15.06.2015 року з Публічного акціонерного товариства «Фольксбанк», на Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Траст Фінанс", ідентифікаційний код 40514657.
Вказану ухвалу оскаржив  ОСОБА_1 .
В апеляційній скарзі зазначає, що ухвала суду є незаконною, необґрунтованою, такою що прийнята з порушенням та неправильним застосуванням норм процесуального та матеріального права. Стверджує, що ТзОВ «ФК Траст Фінанс» не подала до суду належних, допустимих та достовірних доказів статусу нового кредитора і відповідно відсутні правові підстави грошової вимоги по відношенню до осіб, які є боржниками ПАТ «ВіЕС Банк». Звертає увагу, що зі змісту договору від 29 грудня 2017 року не вбачається, що між його сторонами досягнуто згоди з усіх істотних умов, які визначені ст.. ст.. 180, 189 ГК України як обов`язкові умови господарського договору, щодо ціни договору в цілому та ціни згідно ч. 3 ст. 189 ГК України за відступлення майнових прав за договором №KF 45004 від 08 жовтня 2007 року, а відтак зміст долученого договору від 29.12.2017 року в порушення ч. 1 ст. 203 ЦК України не відповідає вимогам ст.. ст.. 180 ч. ч. 1-3, 189 ч.ч. 3,4 ГК України.
Просить скасувати ухвалу суду скасувати та направити справу для продовження розгляду в суд першої інстанції.
Сторони у справі в судове засідання не з`явились, хоч належним чином повідомлялися про час і місце судового засідання.
Частиною 2 ст.372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Відповідно до частин 4,5 ст.268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.
Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.
Постановляючи ухвалу про заміну стягувача, суд першої інстанції виходив з того, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Траст Фінанс" набуло статусу Нового Кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які являлись боржниками Публічного акціонерного товариства " ВіЕс Банк".
Колегія суддів погоджується з такою позицією суду першої інстанції з огляду на таке.
Судом та матеріалами справи встановлено, що Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 15 червня 2015 року задоволено позов Публічного акціонерного товариства «Фольксбанк» до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 22 листопада 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Постановою Верховного суду від 24 січня 2019 року ухвалу Апеляційного суду Львівської області залишено без змін, поновлено виконання заочного рішення Франківського районного суду м Львова від 15 червня 2015 року.
Згідно з договором відступлення права вимоги від 29.12.2017 року ПАТ «ВіЕс Банк» відступив за плату ТзОВ «ФК Траст Фінанс» належні йому права за кредитними договорами.
Відповідно до витягу із Додатку №1 до договору відступлення права вимоги від 29.12.2017 року до ТзОВ «ФК Траст Фінанс» перейшло право вимоги до ОСОБА_2 за кредитним договором №KF 45004 від 08 жовтня 2007 року.
За приписами частини п`ятої статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» у разі вибуття однієї із сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, є обов`язковими тією мірою, якою вони були б обов`язковими для сторони, яку правонаступник замінив.
Відповідно до частини першої статті 442 ЦПК України у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження суд замінює сторону її правонаступником.
Підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).
Частиною першою статті 512 ЦК України визначено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 цього Кодексу).
За змістом статті 512 ЦК України, статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» у разі вибуття кредитора в зобов`язанні він замінюється правонаступником.
Виходячи із змісту цих норм, зокрема, пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України, у разі передання кредитором своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) на стадії виконання судового рішення відбувається вибуття кредитора.
У разі такої заміни кредитора відбувається вибуття цієї особи з виконавчого провадження, у зв`язку із чим припиняється її статус сторони виконавчого провадження, і її заміна належним кредитором проводиться відповідно до частини п`ятої статті 15 Закону України «Про виконавче провадження», за заявою заінтересованої сторони зобов`язання, якою є правонаступник, що отримав від попереднього кредитора всі права та обов`язки в зобов`язанні, у тому числі й право бути стороною виконавчого провадження.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 20 листопада 2013 року у справі № 6-122цс13 та постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 6-1355/10 (провадження № 61-12076св18).
Отже, підставою для заміни сторони виконавчого провадження, тобто процесуального правонаступництва, є правонаступництво у матеріальних правовідносинах, унаслідок якого відбувається вибуття сторони зі спірних або встановлених судом правовідносин і переходу до іншої особи прав і обов`язків вибулої сторони в цих правовідносинах.
По своїй суті заміна кредитора в зобов`язанні внаслідок відступлення права вимоги є різновидом правонаступництва та можлива на будь-якій стадії виконання судового рішення.
Задовольняючи заяву ТзОВ «ФК Траст Фінанс» про заміну сторони у виконавчому провадженні, суд першої інстанції вірно виходив із того, що ТзОВ «ФК Траст Фінанс» набуло всіх прав кредитора ПАТ «ВіЕс Банк», у тому числі на отримання виконання зобов`язань за кредитним договором №KF 45004 від 08 жовтня 2007 року, а тому звернення правонаступника кредитора із заявою про заміну сторони виконавчого провадження відповідає вимогам статей 512, 514 ЦК України та статті 15 Закону України «Про виконавче провадження».
Безпідставними є покликання апелянта на недійсність та фіктивність договору відступлення права вимоги від 29 грудня 2017 року, оскільки статтею 204 ЦК України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Матеріали справи не містять доказів визнання недійсним договору відступлення права вимоги від 29 грудня 2017 року, укладеного між ПАТ «ВіЕс Банк» та ТзОВ «ФК Траст Фінанс». Законодавством нікчемність такого договору також не передбачена.
Інші приведені в апеляційній скарзі доводи є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути прийняті до уваги.
Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, апеляційна скарга не містить.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлена з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для її скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, 381 - 384 ЦПК України, суд, - 
п о с т а н о в и в :
апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Ухвалу Миколаївського районного суду Львівської області від 25 липня 2019 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 14.02.2020 року

Головуючий :                                                        О.М. Ванівський

Судді:                                                            А.В. Ніткевич

Р.В. Савуляк