Постанова                                           
Іменем України
03 червня 2020 року
м. Київ
справа № 2-3866/11
провадження № 61-17568св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Хопти С. Ф., 
Шиповича В. В. (суддя-доповідач),
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору:  ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , орган опіки та піклування Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду міста Києва, у складі колегії суддів: Мараєвої Н. Є., Андрієнко А. М., Заришняк Г. М.,
від 31 січня 2018 року,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2011 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, в якому, з урахуванням поданих уточнень, просила суд визнати за нею право власності на:
-          1/4 частину квартири АДРЕСА_1 ;
-          автомобіль Skoda Fabia, 2007 року випуску;
-          земельну ділянку площею 0, 2037 га, розташовану у АДРЕСА_2 .
В порядку поділу спільного майна подружжя позивач просила суд:
-          визнати за нею право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_3 , 2 кв .  м, площа підвалу 23, 3 кв. м); 
-          визнати за відповідачем право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_3 (площа квартири 58, 2 кв. м, площа підвалу 23, 3 кв. м) та автомобіль Маzda, 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 ; 
-          стягнути з відповідача на її користь компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля Маzda, 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 у розмірі 94 717 грн.
Позовна заява мотивована тим, що із 12 січня 2001 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі та є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Зазначала, що квартира АДРЕСА_1 , автомобіль Skoda Fabia та земельна ділянка, площею 0,2037 га, розташована у АДРЕСА_2 , придбані за час шлюбу з відповідачем, але за її особисті кошти, які були отримані від продажу належного їй на час реєстрації шлюбу на праві власності майна - квартири АДРЕСА_7 будинку АДРЕСА_8 , автомобіля Volkswagen Golf, а також на кошти, які їй віддав батько в рахунок відшкодування вартості частки в спадковому майні.
Оскільки, автомобіль Маzda та 1/2 частина квартири АДРЕСА_3 були придбані в період шлюбу за спільні кошти подружжя, вважала, що частки подружжя у праві власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3  та автомобіль Маzda є рівними. Фактично автомобілем Маzda користується відповідач, а тому вона має право на грошову компенсацію вартості належної їй частки майна.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва, у складі судді 
Кириленко Т. В., від 20 червня 2013 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано особистою приватною власністю ОСОБА_1 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0, 2037 га, розташовану в АДРЕСА_2 .
Здійснено поділ спільного майна подружжя та в порядку поділу майна визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_3 та автомобіль марки Skoda Fabia Classis, 2007 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_3 .
Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_3 та автомобіль марки Mazda, 2006 року випуску, номер кузова НОМЕР_4 , державний номерний знак НОМЕР_1 .
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію у розмірі 35 368, 50 грн.
В іншій частині у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Вирішено питання розподілу судових витрат.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що 1/4 частина квартири АДРЕСА_1 та земельна ділянка АДРЕСА_2 були придбані ОСОБА_1 за час шлюбу, але за кошти, отримані від продажу належного їй на праві особистої власності майна - чотирьох кімнатної квартири АДРЕСА_7 та коштів, отриманих в якості компенсації за частину спадкового майна, а тому є особистою власністю позивача.
Автомобілі Skoda Fabia Classis та Маzda , 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 суд визнав спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Враховуючи, що автомобілем Skoda Fabia з часу його придбання користується позивач, а автомобілем Маzda - відповідач, суд вважав необхідним в порядку поділу майна виділити позивачці у власність автомобіль Skoda Fabia, а відповідачу автомобіль Маzda, зі стягненням з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 різниці вартості часток сторін у присудженому майні.
1/2 частину квартири АДРЕСА_3 суд вважав необхідним залишити у спільній частковій власності сторін, виділивши в порядку поділу майна подружжя у власність ОСОБА_1 та ОСОБА_2 кожному по 1/4 частині квартири, без її реального поділу, оскільки сторонами не вчинено дій, направлених на надання згоди присудження одному з подружжя грошової компенсації вартості частини квартири та не внесено на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.
Короткий зміст судових рішень судів апеляційної та касаційної інстанцій 
Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 27 січня 2016 року скасовано рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20 червня 2013 року та позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано спільним майном подружжя: 1/7 частину квартири АДРЕСА_1 , вартістю 388 600 грн; земельну ділянку в с. Білки Попільнянського району Житомирської області, вартістю 90 800 грн; 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 , вартістю 840 150 грн; автомобіль марки Skoda Fabia Classis, 
2007 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_3 , вартістю 146 152 грн; автомобіль марки Mazda, 2006 року випуску, номер кузова НОМЕР_4 , державний номерний знак 
НОМЕР_1 , вартістю 388 689 грн.
У порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на автомобіль марки Skoda Fabia Classis, 2007 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_3 , вартістю 146 152 грн; 1/7 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 134, 3 кв. м, житловою площею 74, 2 кв. м, вартістю 388 600 грн; земельну ділянку в с. Білки Попільнянського району Житомирської області, площею 0, 2037 га, вартістю 90 800 грн; 18/100 частини квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 58, 2 кв. м, вартістю 
301 644 грн.
У порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на автомобіль марки марки Mazda, 2006 року випуску, номер кузова НОМЕР_4 , державний номерний знак НОМЕР_1 , вартістю 
388 689, 84 грн; 32/100 частини квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 58, 2 кв. м, вартістю 
538 506 грн.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове, колегія суддів виходила з того, що:
-          розмір грошових коштів отриманих ОСОБА_1 від відчуження належної їй частки в квартирі АДРЕСА_7 , які були внесені на виконання умов інвестиційного договору № 1109/9 від 11 вересня 2002 року, становить 25 021, 25 грн;
-          позивачем не надано належних доказів відчуження садового будинку АДРЕСА_8 і відповідно, внесення нею коштів на суму 6 151, 60 грн від продажу садового будинку на виконання умов інвестиційного договору № 1109/9 від 11 вересня 2002 року;
-          позивачем не надано належних доказів про придбання автомобіля Skoda Fabia Classis за кошти, що належали їй особисто, зокрема, отримані з продажу автомобіля Volkswagen Golf;
-          розписка батька позивача ОСОБА_9 від 03 травня 2005 року про зобов`язання виплати компенсацію за частину спадкового майна в розмірі 35 000 доларів США суперечить положенням частини п`ятої статті 1273 ЦК України, а отже не є підтвердженням того, що вказані грошові кошти є особистою приватною власністю позивача та були використані для придбання земельної ділянки в селі Білки Попільнянського району Житомирської області,
та дійшла висновку, що спільним майном подружжя ОСОБА_1 і 
ОСОБА_2 , яке підлягає поділу є: 1/7 частина квартири АДРЕСА_1 , вартістю 388 600 грн, земельна ділянка в селі Білки Попільнянського району Житомирської області, вартістю 90 800 грн; 1/2 частина квартири АДРЕСА_3 , вартістю 840 150 грн, автомобіль Skoda Fabia Classis, вартістю 146 152 грн та автомобіль Mazda, вартістю 388 689, 84 грн.
 
Визначаючи розмір часток сторін у праві власності на спірне майно, апеляційний суд виходив з того, що:
-          загальна вартість спільного майна подружжя, що підлягає поділу складає 1 854 392 грн;
-          з часу придбання спірного рухомого майна позивач користується автомобілем Skoda Fabia Classis, а відповідач - автомобілем Маzda;
-          позивачу на праві особистої власності належить частка в квартирі АДРЕСА_1 , право власності на 1/4 частку у цій квартирі належить неповнолітній дитині сторін, яка проживає разом з позивачем, між сторонами склався порядок, за яким відповідач проживає окремо;
-          розмір частки ОСОБА_1 у праві власності на квартиру АДРЕСА_3 підлягає зменшенню на різницю між вартістю майна присудженого останній в порядку поділу (625 552 грн) та загальною вартістю її частки у спільному майні подружжя (301 644 грн).
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 грудня 2016 року рішення Апеляційного суду 
м. Києва від 27 січня 2016 року в частині поділу квартири АДРЕСА_1 та 1/2 частини АДРЕСА_3 скасовано, справу в цій частині направлено на новий апеляційний розгляд.
Скасовуючи рішення суду апеляційної інстанції, касаційний суд виходив з того, що вирішуючи спір, апеляційний суд у порушення вимог статей 212-214, 316 ЦПК України 2004 року, належним чином не перевірив доводів відповідача та не врахував, що позивачем не надано доказів на підтвердження доводів щодо придбання спірної квартири АДРЕСА_1 за її особисті кошти, у рішенні не зазначено, якими належними доказами підтверджено той факт, що саме кошти, виручені від продажу особистого майна, позивачем витрачені на придбання спірної квартири. Правильність вирішення спору в частині поділу квартири АДРЕСА_3 залежить від вирішення спору про поділ квартири АДРЕСА_1 .
Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 11 квітня 2017 року рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20 червня 2013 року в частині поділу квартири АДРЕСА_1 та 
1/2 частини квартири АДРЕСА_3 залишено без змін.
Залишаючи без змін рішення Святошинського районного суду м. Києва 
від 20 червня 2013 року в частині визнання 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 особистою власністю позивача, апеляційний суд виходив з того, вирішуючи спір в цій частині судом першої інстанції вірно встановлено, що зазначене нерухоме майно придбано в період шлюбу, але за рахунок власних коштів позивача, джерелом походження яких є продаж належних ОСОБА_1 квартири у місті Львові та садового будинку.
Погоджуючись з висновком суду першої інстанції в частині визнання 
1/2 частини квартири АДРЕСА_3  спільним майном ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та її поділу, колегія суддів виходила з того, що право власності на 1/2 частину цієї квартири набуто відповідачем в період шлюбу із позивачем та останнім не доведено факту придбання цього майна за його особисті кошти.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 жовтня 2017 року ухвалу Апеляційного суду 
м. Києва від 11 квітня 2017 року скасовано, а справу в частині вирішення вимог щодо квартири АДРЕСА_1 та 1/2 частини квартири АДРЕСА_3 передано на новий розгляд до Апеляційного суду м. Києва.
Скасовуючи ухвалу суду апеляційної інстанції, касаційний суд виходив з того, що Вищий спеціалізований суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 07 грудня 2016 року вказував про те, що висновки судів про придбання позивачем 1/4 частини квартири  АДРЕСА_1 за особисті кошти ґрунтуються на припущеннях. Утім в порушення вимог частини четвертої статті 338 ЦПК України 2004 року вказані мотиви залишилися поза увагою апеляційного суду при новому апеляційному перегляді.
Вирішуючи питання щодо поділу 1/2 частини квартири АДРЕСА_3 суд не врахував, що вказана квартира належить відповідачу ОСОБА_2 та третій особі ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності. Докази припинення спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 щодо квартири АДРЕСА_3 із визначенням відповідних часток суду не надані, а ОСОБА_3 не є відповідачем у спорі про виділ частки із майна, співвласником якого вона є. Апеляційний суд не перевірив та не надав оцінки доводам відповідача щодо фінансування придбання квартири АДРЕСА_3 за рахунок продажу квартири по АДРЕСА_10 .
Короткий зміст оскарженої постанови апеляційного суду 
Постановою Апеляційного суду м. Києва від 31 січня 2018 року рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20 червня 2013 року в частині визнання права власності за ОСОБА_1 на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 та 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 скасовано і ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 в цій частині відмовлено.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходила із відсутності в матеріалах справи доказів того, що 1/4 частина квартири АДРЕСА_1 була придбана позивачем за кошти отримані нею від продажу особистого майна, а 
1/2 частина квартири АДРЕСА_3 є спільною сумісною власністю сторін у справі, набутою ними під час шлюбу. Вимога поділу 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_1 не заявлялась.
Також судом було враховано, що до участі у справі не було залучено в якості відповідача ОСОБА_3 , яка є співвласником квартири АДРЕСА_3 та оспорює право власності ОСОБА_2 на цю квартиру.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі, поданій у квітні 2018 року до Верховного Суду, 
ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить постанову Апеляційного суду м. Києва від 31 січня 2018 року скасувати, а рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20 червня 2013 року в частині поділу квартири АДРЕСА_1 та 1/2 частини квартири АДРЕСА_3 залишити без змін.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 22 травня 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та витребувано її матеріали з місцевого суду. 
У червні 2018 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
15 квітня 2020 року на підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду справу 
№ 2-3866/11 передано судді-доповідачу.
Ухвалою Верховного Суду від 18 травня 2020 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що факт проведення позивачем часткової оплати вартості квартири АДРЕСА_1 неодноразово встановлено судами та випливає зі змісту рішень Святошинського районного суд м. Києва від 20 червня 2013 року та Апеляційного суду м. Києва від 27 січня 2016 року та ухвали Апеляційного суду м. Києва від 11 квітня 2017 року.
Докази участі відповідача у придбанні квартири АДРЕСА_1 суду не надані.
Відмовляючи у поділі квартири АДРЕСА_3 з підстав не залучення в якості відповідача по справі 
ОСОБА_3 судом не враховано, що нею ставилося питання лише щодо поділу 1/2 частини цієї квартири, яка належить відповідачу. 
Твердження апеляційного суду про неврахуванням судом першої інстанції прав ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_3 , яка вважає її особистою власністю, не відповідають дійсності.
ОСОБА_3 не скористалася своїм процесуальним правом на пред`явлення самостійних вимог щодо предмета спору.
Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 05 травня 2015 року по справі № 465/1982/14 на підставі статті 392 ЦК України було визнано за ОСОБА_3 право особистої приватної власності на квартири АДРЕСА_3 , однак рішенням Апеляційного суду Львівської області від 29 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 січня 2016 року, рішення Франківського районного суду м. Львова від 05 травня 2015 року було скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволені позову ОСОБА_3 . 
Судовими рішеннями по справі встановлено та доведено, що квартира АДРЕСА_3 знаходиться у спільній власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , який на час її придбання у власність перебував у зареєстрованому шлюбі з позивачем. 
Під час розгляду справи № 465/1982/14 відповідачем не було доведено факт набуття своєї частки нерухомого майна за особисті кошти.
За визначеного судами порядку поділу спільного майна сторін, вартість майна присудженого ОСОБА_2 є значно більшою за вартість її частки у спільному майні.
Доводи осіб, які подали відзив на касаційну скаргу
У червні 2018 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_2 , поданий його представником ОСОБА_10 , на касаційну скаргу, в якому представник відповідача посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваної постанови просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.
Вважає, що оскаржувана постанова Апеляційного суду м. Києва від 31 січня 2018 року винесена із урахуванням позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеної в ухвалах 
від 07 грудня 2016 року та від 11 жовтня 2017 року.
Наголошує на тому, що залучення ОСОБА_1 в якості третьої особи, а не відповідача по справі, порушує права останньої, як співвласника квартири АДРЕСА_3 .
Звертає увагу касаційного суду, що позивач просить Верховний Суд залишити в силі судове рішення, яке погіршить його становище у порівнянні з тим, яке він мав відповідно до рішення Апеляційного суду м. Києва 
від 27 січня 2016 року, яке позивачкою не оспорювалося.
Іншими учасниками справи відзив на касаційну скаргу не подано
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Судами встановлено, що 12 січня 2001 року сторони зареєстрували шлюб, про що відділом реєстрації актів громадянського стану Личаківського районного управління юстиції у м. Львові зроблено актовий запис № 2.
Заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 29 березня 
2011 року, яке набрало законної сили 02 травня 2011 року, по справі 
№ 2-381/2011 шлюб між сторонами розірвано.
Сторони є батьками: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В період шлюбу сторонами набуто наступне майно:
1)     1/4 частина квартири АДРЕСА_1 , згідно договору № 1109/9 про залучення інвестиції в будівництво житла від 11 вересня 2002 року, 26 березня 2004 року видано свідоцтво серії НОМЕР_5 про право власності на зазначену квартиру в рівних частках на ім`я позивачки ОСОБА_1 та її дочок ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ;
За умовами договору про залучення інвестицій в будівництво житла № 1109/9 від 11 вересня 2002 року вартість квартири АДРЕСА_1 становить 239 310 грн, а вартість 1/4 частки позивача у праві власності на цю квартиру - 59 827, 50 грн.
Згідно наданих суду квитанцій за умовами договору про залучення інвестицій в будівництво житла № 1109/9 від 11 вересня 2002 року було здійснено платежі на загальну суму 219 310 грн, з яких: 20 листопада 
2002 року на суму 54 000 грн; 18 грудня 2002 - 7 007грн; 30 січня 2003 року - 2 780 грн; 12 лютого 2003 - 151 120 грн; 03 квітня 2003 року - 4 403 грн. 
Факт здійснення повної оплати за умовами договору про залучення інвестицій в будівництво житла № 1109/9 від 11 вересня 2002 року визнаний сторонами у справі.
Згідно висновку за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи № 1046/15-42/1047/15-43 від 31 серпня 2018 року дійсна (ринкова) вартість квартири АДРЕСА_1 станом на дату проведення дослідження складає 2 720 200 грн.
2)     1/2 частина квартири АДРЕСА_3 , згідно договору про пайову участь у будівництві 
№ 181-11-2409 від 24 вересня 2002 року та свідоцтва про право власності серії НОМЕР_6, виданого 17 липня 2003 року Франківською районною адміністрацією Львівської міської ради.
Згідно свідоцтва про право власності серії НОМЕР_6, виданого 
17 липня 2003 року Франківською районною адміністрацією Львівської міської ради квартира АДРЕСА_3 на праві спільної сумісної власності належить ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 29 вересня 2015 року по справі № 465/1982/14 ОСОБА_3 відмовлено в задоволенні позовних вимог про визнання квартири АДРЕСА_3 її особистою власністю.
Згідно із висновком судової оціночно-будівельної експертизи № 49 
від 25 квітня 2015 року ринкова вартість квартири АДРЕСА_3 на дату проведення дослідження становить 1 680 300 грн, а вартість 1/4 її частини - 420 075 грн.
3)     автомобіль Skoda Fabia Classis, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_7 ;
Згідно висновку експерта за результатами проведення судової 
авто-товарознавчої експертизи № 1247/15-54 від 06 березня 2015 року ринкова вартість автомобіля Skoda Fabia Classis на дату проведення експертизи складає 146 152, 16 грн.
4)     автомобіль Маzda, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 ;
Згідно висновку експерта за результатами проведення судової 
авто-товарознавчої експертизи № 1247/15-54 від 06 березня 2015 року ринкова вартість автомобіля Маzda на дату проведення експертизи складає 338 689, 84 грн.
5)     земельна ділянка АДРЕСА_2 площею 0, 2037 га, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 09 липня 2008 року та державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 2730627, виданого 05 листопада 2008 року Білківською сільською радою. Вартість земельної ділянки на час її придбання 20 000 грн.
Згідно висновку за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи № 1046/15-42/1047/15-43 від 31 серпня 2018 року дійсна (ринкова) вартість земельної ділянки АДРЕСА_2 площею 0, 2037 га в цінах на момент проведення експертного дослідження складає 90 800 грн.
Відповідно до умов договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 
24 січня 2003 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Сиротяком Ю. Р., ОСОБА_1 , діючи від свого імені та від імені своїх дітей: ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , продала належну їм на праві спільної власності квартиру АДРЕСА_7 за 100 085 грн. 
Суди встановили, що надана ОСОБА_1 копія договору купівлі-продажу садового будинку АДРЕСА_8 від 05 червня 2003 року не містить підписів сторін договору, та не завірена нотаріусом.
Автомобілем Skoda Fabia Classis з часу його придбання користується позивач, а автомобілем Маzda - відповідач.
Згідно заяви, поданої до Трускавецької державної нотаріальної контори 
03 серпня 2005 року ОСОБА_1 відмовилась від прийняття спадщини після смерті її матері ОСОБА_11 і згідно із розпискою від 03 серпня 2005 року її батько ОСОБА_9 зобов`язався виплатити ОСОБА_1 компенсацію за частину спадкового майна в розмірі 35 000 доларів США.
Відповідно до договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 05 серпня 2002 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Герилів М. Р., ОСОБА_12 та ОСОБА_3 продали квартиру АДРЕСА_10 за 109 224 грн.
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України (тут і надалі по тексту в редакції Кодексу на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Подібні положення містила стаття 213 ЦПК України в редакції на час ухвалення оскаржуваного рішення суду першої інстанції (далі ЦПК України 2004 року).
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини третьої статті 10, статті 60 ЦПК України 2004 року, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. 
Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.
Подібні за змістом положення містять статті 76, 81 ЦПК України.
Відповідно до частини першої статті 60 Сімейного кодексу України (далі - 
СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Саме такий висновок про застосування норм права викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі 
№ 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, а також постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.
Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (стаття 70 
СК України ).
Згідно із частиною першою статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте ними до шлюбу; майно, набуте ними за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно набуте ними за час шлюбу, але за кошти, які належали їм особисто; житло, набуте ними за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».
Щодо вимоги про визнання 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 особистою власністю ОСОБА_1 .
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення в частині вирішення вимоги про визнання 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 особистою приватною власністю ОСОБА_1 , апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що вказана частина цієї квартири є спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , оскільки придбана під шлюбу сторін, а позивачем не спростовано презумпції спільності майна подружжя.
ОСОБА_2 не визнає належність особисто ОСОБА_1 грошових коштів, які були сплачені на виконання умов договору про залучення інвестицій в будівництво житла № 1109/9 від 11 вересня 2002 року.
ОСОБА_1 зазначала, що на придбання зазначеної частини квартири були використані грошові кошти отримані нею від відчуження належного їй майна, а саме частини квартири АДРЕСА_7 та садового будинку АДРЕСА_8 , та грошові кошти, отримані в якості компенсації за частку в спадковому майні після смерті її матері ОСОБА_11 , на підтвердження чого надала копію договору купівлі-продажу квартири від 24 січня 2003 року, копію договору купівлі-продажу садового будинку від 05 червня 2003 року, копію заяви, поданої до Трускавецької державної нотаріальної контори 03 серпня 2005 року про відмову від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_11 та копію розписки ОСОБА_9 від 03 серпня 2005 року про зобов`язання останнього виплатити ОСОБА_1 компенсацію за частину спадкового майна в розмірі 35 000 доларів США.
Суд апеляційної інстанції дав оцінку наданим ОСОБА_1 документам, зокрема тому, що позивач відмовилася від прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_13 , а ОСОБА_9 взяв на себе зобов`язання сплатити їй компенсацію вартості її частки у спадковому майні в 2005 році, тобто після придбання спірної квартири.
Надана позивачем копія договору купівлі-продажу садового будинку 
від 05 червня 2003 року виконана не на нотаріальному бланку, не містить підписів сторін договору та підпису нотаріуса, що здійснював його посвідчення. 
Докази внесення коштів, одержаних ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу квартири від 24 січня 2003 року в рахунок виконання зобов`язань за договором про залучення інвестицій в будівництво житла № 1109/9 
від 11 вересня 2002 року суду не надані.
Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Апеляційним судом вірно враховано, що ОСОБА_1 вимоги про поділ 
1/4 частини квартири АДРЕСА_1 відповідно до вимог статей 60, 63 СК України не заявлялись, та остання не позбавлена права звернутися до суду з такими вимогами в іншому судовому провадженні.
Посилання у касаційній скарзі на те, що  ОСОБА_2 не надав доказів участі у придбанні спірної квартири суд відхиляє, оскільки докази на спростування презумпції спільності майна подружжя має надавати той із подружжя, хто її заперечує.
Доводи заявника щодо встановлення факту проведення нею часткової оплати вартості квартири АДРЕСА_1 рішеннями Святошинського районного суд м. Києва від 20 червня 
2013 року та Апеляційного суду м. Києва від 27 січня 2016 року та ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 11 квітня 2017 року колегія суддів відхиляє, оскільки зазначені судові рішення в частині вирішення вимог про визнання 1/4 частини спірної квартири особистою власністю ОСОБА_1 були скасовані судами апеляційної та касаційної інстанцій.
Інші доводи касаційної скарги в частині вирішенням вимог про визнання 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 особистою власністю позивача зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно встановлених обставин справи та переважно спрямовані на переоцінку доказів у справі. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) вказано, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у чинній редакції. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. 
За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваної постанови апеляційного суду в частині вирішення вимог про визнання 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 особистою приватною власністю 
ОСОБА_1 , оскільки суд апеляційної інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалив в цій частині судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 410 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги в цій частині без задоволення, а оскарженого судового рішення без змін.
Щодо вимоги про поділ 1/2 частини квартири АДРЕСА_3 .
Ухвалюючи рішення у цій частині суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про те, що 1/2 частина квартири 
АДРЕСА_3 підлягає поділу у рівних частках між колишнім подружжям, оскільки придбана під час шлюбу ОСОБА_1 та 
ОСОБА_2 , а останнім не надано належних та допустимих доказів придбання спірного майна за його особисті кошти, тобто не спростовано презумпцію спільності майна подружжя.
Обставини, які б давали підстави для відступу від рівності часток подружжя, у розглядуваній справі судами не встановлені.
Переглядаючи в апеляційному порядку рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20 червня 2013 року в цій частині, апеляційний суд виходячи із обов`язку позивача доводити належність спірного майна до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, не врахував, що докази на спростування презумпції спільності майна подружжя має надавати той із подружжя, хто її заперечує та дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 в цій частині.
Також колегія суддів вважає помилковими висновки апеляційного суду про те, що підставою для відмови у задоволенні вимог ОСОБА_1 щодо поділу частини квартири у м. Львові є факт належності вказаної квартири на праві спільної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 без визначенням розміру їх часток, а доводи позивача про набуття у власність ОСОБА_2 під час перебування у шлюбі саме 1/2 частини цієї квартири є недоведеними. 
Касаційний суд враховує, що відповідно до частини другої статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
ОСОБА_3 була залучена до участі у справі в якості третьої особи, будь-яких вимог щодо предмета спору не заявляла. Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20 червня 2013 року не оскаржувала.
Докази відступу від рівності часток співвласників ОСОБА_2 та 
ОСОБА_3 у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_3 суду не надані.
Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 29 вересня 2015 року по справі № 465/1982/14 ОСОБА_3 відмовлено у задоволенні позовних вимог про визнання квартири АДРЕСА_3 її особистою власністю.
Доводи касаційної скарги щодо порушення судами принципу рівності часток у спільному майні подружжя колегія суддів відхиляє з огляду на те, що рішення Апеляційного суду м. Києва від 27 січня 2016 року, яким вирішено питання поділу земельної ділянки в с. Білки Попільнянського району Житомирської області, автомобіля Skoda Fabia Classis та автомобіля Mazda, набрало законної сили. Зазначене судове рішення у вказаній частині не є предметом даного касаційного перегляду.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає помилковим висновок суду апеляційної інстанцій про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 щодо поділу 1/2 частини квартири АДРЕСА_3 , а касаційну скаргу ОСОБА_1 в цій частині обґрунтованою.
З огляду на межі розгляду справи судом касаційної інстанції, колегія суддів позбавлена процесуальної можливості приймати та досліджувати нові докази у справі, у тому числі подані ОСОБА_1 до Верховного Суду після подання касаційної скарги, які судами попередніх інстанцій не досліджувались.
Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але апеляційним судом в частині вирішення позовних вимог щодо поділу квартири у м. Львові неправильно застосовано норми матеріального права, внаслідок чого скасоване законне рішення суду першої інстанції, постанова апеляційного суду, відповідно до статті 413 ЦПК України, підлягає скасуванню в частині вирішення вимоги про поділ 1/2 частини квартири 
АДРЕСА_3 із залишенням в цій частині в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 413, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Постанову Апеляційного суду міста Києва від 31 січня 2018 року в частині вирішення позовної вимоги про поділ 1/2 частини квартири  АДРЕСА_3 скасувати, залишивши в цій частині в силі рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20 червня 
2013 року.
В іншій частині постанову Апеляційного суду міста Києва від 31 січня 
2018 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий Судді:	Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян С. Ф. Хопта В. В. Шипович