Справа № 344/13599/16-ц 
Провадження № 22-ц/4808/341/20 
Головуючий у 1 інстанції Татарінова О. А. 
Суддя-доповідач Девляшевський 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 березня 2020 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
судді-доповідача        Девляшевського В.А., 
               суддів:                Бойчука І.В., Фединяка В.Д.,
               секретаря                Турів О.М.,
       з участю:                представника ПАТ КБ «Приватбанк» - Рокетської С.В., позивача – ОСОБА_1 та його представника – ОСОБА_2 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ПАТ КБ «Приватбанк» про захист прав споживачів банківських послуг, за апеляційною скаргою представника АТ КБ «Приватбанк» на рішення Івано-Франківського міського суду, ухвалене головуючим суддею Татаріновою О.А. 26 листопада 2019 року, повний текст якого виготовлено 29 листопада 2019 року,
в с т а н о в и в:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У жовтні 2016 року ОСОБА_1 пред`явив позов до ПАТ КБ «Приватбанк» про захист прав споживачів банківських послуг. Позовні вимоги обґрунтував тим, що 21 серпня 2008 року між сторонами було укладено кредитний договір IFIVGA0000000004 на видачу кредиту у доларах США із сплатою 1,25 % на місяць. На думку позивача, при укладенні вказаного кредитного договору грубо порушено його права як споживача банківських послуг, зокрема даний кредитний договір не відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» та Постанові Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації позивачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Позивач вказав, що Банк зобов`язаний в такому виді споживчого кредиту вказувати: предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачеві; обґрунтування вартості супутньої послуги; інформацію про відкриття банківського рахунку з метою зарахування на нього суми наданого кредиту або надання кредиту за рахунком (овердрафт), про умови відкриття, ведення та закриття такого рахунку, тарифи та про всі суми коштів, які споживач повинен сплатити за договором банківського рахунку у зв`язку із отриманням кредиту, його обслуговуванням і погашенням; правило, за яким змінюється процентна ставка за кредитом, якщо договором про надання кредиту передбачається можливість зміни процентної ставки за кредитом залежно від зміни облікової ставки НБУ або у інших випадках. Подальше виконання кредитного договору на умовах, що діють на даний час, на думку позивача, є порушенням одного з принципів цивільно-правових відносин, зокрема принципу справедливості. 
Позивач просив визнати недійсним даний кредитний договір з моменту його укладення, а також визнати недійсним договір іпотеки квартири, укладений із ЗАТ КБ «Приватбанк», посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Басай Р.М, зареєстрований в реєстрі за № 3857.
У грудні 2017 року представником позивача подано заяву про збільшення підстав позову, в якій зазначено, що оспорюваний кредитний договір підлягає визнанню недійсним, оскільки містить положення про сплату щомісячної винагороди (комісії) за резервування (а.с. 57).
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 26 листопада 2019 року позов задоволено частково. Визнано недійсними пункт 7.2 кредитного договору та пункт 8.1 кредитного договору № IFIVGA0000000004 від 21.08.2008 в частині винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, винагороди за проведення додаткового моніторингу та винагороди за резервування ресурсів. В решті вимог відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач ознайомився з умовами кредитування до підписання договору та отримав повну інформацію про умови кредитування та власноручно підписав кредитний договір, а тому договір укладений відповідно до норм чинного законодавства та є чинним. Однак кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі за дії, які не є послугою у визначенні ЗУ «Про захист прав споживачів». А тому судом визнано недійсними пункти договору 8.1 та 7.2, в яких передбачено сплату позичальником винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3% від суми кредиту у момент надання кредиту, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 4,08 % річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Не погоджуючись із даним рішенням суду в частині задоволених позовних вимог, представник АТ КБ «ПриватБанк» подала апеляційну скаргу, в якій посилається на незаконність та необґрунтованість рішення, порушення судом норм процесуального та матеріального права. Апелянт вказує, що судом першої інстанції проігноровано клопотання АТ КБ «Приватбанк» щодо застосування наслідків пропуску строку позовної давності, оскільки станом на 21.08.2008 позивач був ознайомлений з усіма умовами кредитного договору, в тому числі з п. 7.2. та 8.1. На думку відповідача, позивач, підписуючи кредитний договір без застережень, погодився з усіма його умовами. За договором винагорода за резервування ресурсів передбачена з 21.08.2008 до 21.08.2018 і є обов`язковою до сплати. Відповідно до графіку погашення кредиту позичальник повинен був сплачувати щомісяця заборгованість за кредитом, яка складається також з винагороди за резервування. Позивач прийняв зазначені умови договору та щомісяця сплачував заборгованість відповідно до вказаного графіка. Таким чином, на думку апелянта, позивач погодився на такі умови надання кредиту.
У зв`язку із наведеним просить скасувати оскаржуване рішення в частині задоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі, в іншій частині рішення суду залишити без змін. Стягнути з позивача судові витрати.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 проти доводів апеляційної скарги заперечив. Крім того, вказав, що строк позовної давності ОСОБА_1 не пропущено, оскільки на момент подання позову спірний кредитний договір був діючим. Вважає обґрунтованим позов в частині визнання недійсними пунктів договорів 7.2 та 8.1, що відповідає постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц. Рішення суду першої інстанції вважає законним та справедливим, а тому в задоволенні апеляційної скарги просить відмовити.
В засідання апеляційного суду позивач та його представник проти доводів апеляційної скарги заперечили з огляду на законність рішення суду першої інстанції.
Представник Банку – Рокетська С.В. апеляційну скаргу з наведених вимог підтримала.
Вислухавши суддю-доповідача, позивача та його представника, представника відповідача, перевіривши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Фактичні обставини справи встановлені судом
Суд першої інстанції встановив, що 21 серпня 2008 року між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» (у ході розгляду справи змінено назву на АТ КБ «ПриватБанк») було укладено кредитний договір IFIVGA0000000004 на видачу кредиту у розмірі 57 724,79 дол. США із сплатою 1,25 % на місяць (а.с. 6-8).
Згідно з пунктом 8.1 кредитного договору банк зобов`язується надати позичальнику кредитні кошти у вигляді непоновлюваної лінії (далі - кредит) у розмірі 57724,79 дол. США на такі цілі: 50 000 дол. США на споживчі цілі шляхом видачі готівки через касу, 1 500 дол. США на сплату разової винагороди шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок банківської комісії, 302,93 дол. США на сплату страхових платежів, 262,96 доларів США — для сплати особистого страхування за договором особистого страхування, а також у розмірі 5 658,90 дол. США на оплату страхових платежів у випадках і в порядку, які передбачені пунктами 2.1.3, 2.2.7 цього договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,25 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 4,08 % річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно з пунктом 7.2 цього договору, на строк до 21.08.2018 включно.
В забезпечення виконання умов кредитного договору 21 серпня 2008 року між ОСОБА_3 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» був укладений договір іпотеки квартири (а.с.9-11).
Мотивувальна частина
Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.
Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.
16 жовтня 2011 року набрав чинності Закон України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», яким частину четверту статті 11 Закону України Про захист прав споживачів» доповнено нормою наступного змісту: кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. 
За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.
Частиною четвертою статті 42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.
Згідно зі статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.
Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг. 
Відповідно до пункту 3.6 «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).
Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Відповідно до пункту 6 частин першої статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу. 
Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.
Виходячи зі змісту вказаних норм, надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Оскільки надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. 
Пунктом 7.2 кредитного договору передбачено, що при невиконанні позичальником умов, передбачених пунктом 2.2.11 договору, банк зобов`язаний здійснити додатковий моніторинг погашення кредиту по рахунку. При цьому позичальник сплачує банку винагороду, що дорівнює сумі залишку коштів між сплаченими позичальником на день здійснення моніторингу коштами і нарахованими банком на останній термін сплати. Сплата винагороди здійснюється в гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, винагорода сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати.
За пунктом 8.1 кредитного договору передбачено сплату позичальником винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 4,08 % річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно з пунктом 7.2 даного договору.
Отже, виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено номативно-правовими актами.
До таких правових висновків дійшов Верховний Суд України у постановах: від 12 вересня 2012 року (провадження № 6-80цс12), від 25 вересня 2013 року (провадження № 6-80цс13), а також Верховний Суд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09 грудня 2019 року (справа № 524/5152/15-ц, провадження 61-8862сво18), Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 грудня 2019 року (справа № 680/137/16-ц, провадження № 61-10030св18).
З урахуванням наведеного, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції обґрунтовано визнано недійсними пункти 7.2. та 8.1. кредитного договору № IFIVGA0000000004 від 21.08.2008 в частині винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, винагороди за проведення додаткового моніторингу та винагороди за резервування ресурсів, що узгоджується з вищезазначеними нормами матеріального права.
Доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції безпідставно залишено без уваги клопотання АТ КБ «Приватбанк» щодо застосування наслідків пропуску строку позовної давності, апеляційний суд відхиляє, оскільки пунктом 8.1 Договору встановлено строк надання кредитних коштів з 21.08.2008 по 21.08.2018. Оскільки позивач звернувся до суду з відповідним позовом 20 жовтня 2016 року, тобто в межах дії Кредитного договору, то на думку колегії суддів, строк позовної давності не пропущено.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
За таких обставин апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, а тому не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат враховується: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина друга статті 137 ЦПК України).
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 137 ЦПК України).
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина четверта статті 137 ЦПК України).
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, фінансового стану обох сторін та інших обставин.
Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
З наданого апеляційному суду акту про надання професійної правничої допомоги вбачається, що обсяг вказаних у ній робіт та час, витрачений представником ОСОБА_1 на здійснення процесуальних дій та підготовку процесуальних документів, є неспівмірним зі складністю виконаних ним робіт, наприклад таких як підготовка відзиву на апеляційну скаргу, на який, за посиланням адвоката, ним було витрачено 5 годин на загальну суму 2500 грн. Колегія суддів вважає, що на складання відзиву достатньо двох годин. Отже за цей вид роботи оплата дорівнює 1000 грн. Згідно акту вартість однієї години участі в судовому засіданні становить 2000 грн. Однак судове засідання апеляційного суду у даній справі тривало 36 хвилин, а тому оплата за названу послугу становить 1000 грн. В акті зазначено, що на консультації з питань розгляду справи та узгодження правової позиції витрачено одну годину вартістю 500 грн. Але представником в акті помилково вказано, що за одну годину консультації компенсацію оплачено в сумі не 500 грн, а 1500 грн.
Вказані вище обставини свідчать про завищення вартості та часу, витраченого представником ОСОБА_2 на виконання вказаних процесуальних дій. 
Відповідно до роз`яснень, наведених у п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 р. №10, визначено, що підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді, регламентовано ЦПК України. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені.
Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, є також підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
На підтвердження факту понесення ОСОБА_1 судових витрат по справі стороною позивача надано квитанцію до прибуткового касового ордера № 5/02-20 від 03.03.2020 на суму 6500 грн.
З огляду на вищенаведене, з урахуванням наданих представником позивача доказів на підтвердження понесених судових витрат, обставин і складності справи, неспівмірності розміру витрат на правничу допомогу та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), колегія суддів вважає, що з АТ КБ «Приватбанк» в користь ОСОБА_1 слід стягнути 3000 (три тисячі) грн витрат на правничу допомогу (500 грн – ознайомлення з матеріалами справи у апеляційному суді; 1000 грн – підготовка відзиву на апеляційну скаргу; 1000 грн – участь в судовому засіданні; 500 грн – консультації з питань розгляду справи та узгодження правової позиції). Такий розмір витрат на правничу допомогу, колегія суддів вважає співмірним із складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг і виконаних робіт.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу представника АТ КБ «Приватбанк» залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 26 листопада 2019 року в даній справі - без змін.
Стягнути з АТ КБ «Приватбанк» в користь ОСОБА_1 3000 (три тисячі) грн витрат на правову допомогу.
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 10 березня 2020 року.

Суддя-доповідач:                                                         В.А. Девляшевський 
Судді:                                                                        І.В. Бойчук 
                                                                               В.Д. Фединяк