Номер провадження: 22-ц/813/1464/20 
Номер справи місцевого суду: 523/8402/17
Головуючий у першій інстанції Середа І. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26.02.2020 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ: 

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
суддів колегії: Дрішлюка А.І., 
Черевка П.М.,
при секретарі: Павлючук Ю.В.,

за участю: адвоката позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,
адвоката відповідача Слободянюк В.А. - Панченко О.В.,
третьої особи ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами адвоката Тарасенко Євгенії Василівни в інтересах  ОСОБА_4 та  ОСОБА_3 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 20 травня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа ОСОБА_3 про встановлення порядку користування квартирою та вселення,-

В С Т А Н О В И В:
13 червня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 , третя особа ОСОБА_3 про встановлення порядку користування квартирою та вселення.
Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що з 19 серпня 2016 року він є власником 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна від 19.08.2016р., виданого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу за результатами електронних торгів по реалізації майна боржника ОСОБА_5 , які відбулися 10 серпня 2016 року. 
Інша 1/2 частини квартири належить відповідачу ОСОБА_4 ..
У зв`язку із неможливістю домовитись з відповідачем про порядок користування спірною квартирою та вселення, ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом та просив суд задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.
Представник відповідача повністю заперечувала проти заявлених вимог вказуючи на те, що заявлений позов є безпідставним. Позивач не звертався до відповідача, ніколи з нею не спілкувався, не надав доказів наявності спору, тому його право не порушено та не підлягає поновленню шляхом звернення до суду. Такий спосіб захисту як вселення ні Житловим кодексом, ні Цивільним кодексом України не передбачений. Право власності позивач отримав в результаті торгів, куди майно боржника ОСОБА_5 – сина відповідачки було направлено на реалізацію. На теперішній час він оскаржує дії державного виконавця з приводу передачі майна для проведення торгів. Представник відповідача вважає, що звернення до суду з даним позовом є нічим іншим як тиском. Крім того, квартира здана в оренду адвокату Шевченко М.В. і значиться в реєстрі адвокатів України, як його робоча адреса. Умови вказаного договору є обов`язковими і для інших співвласників. Також представник відповідача зазначила, що спільне проживання неможливе, оскільки сторони є сторонні один одному люди, відповідач є особою похилого віку.
Третя особа, ОСОБА_3 у судове засідання не з`явився, був повідомлений про розгляд справи, з заявами та клопотаннями до суду не звертався. Раніше в засіданні підтвердив своє право на користування квартирою на підставі договору.
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 20 травня 2019 року позов задоволено частково.
Вселено ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_1 .
Встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 наступним чином:
житлову кімнату, площею 14,5 кв.м та балкон (терасу), площею 1,8 кв.м. виділити ОСОБА_4 ,
житлову кімнату, площею 12,5 кв.м виділити ОСОБА_1 ,
допоміжні приміщення, а саме: кухню, площею 7,1 кв.м, ванну кімнату, площею 2,5 кв.м, вбиральню, площею 1,2 кв.м, коридор, площею 10,1 кв.м - залишити в спільному користуванні співвласників.
В апеляційній скарзі ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким провадження по даній справі закрити, посилаючись на порушення норм процесуального права. 
Третя особа ОСОБА_3 в своїй апеляційній скарзі посилаючись на порушення норм права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 
Заслухавши доповідача, доводи апеляційних скарг, заперечення на апеляції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах вимог позовної заяви та доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення з наступних підстав.
У частинах 1 та 2 ст. 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Як встановлено судом і підтверджується матеріалами справи згідно свідоцтва про право власності №12-30847 від 13.06.2006р. АДРЕСА_2 АДРЕСА_3 належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_5 та ОСОБА_4 .. 
19 серпня 2016 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна від 19.08.2016р., виданого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу за результатами електронних торгів по реалізації майна боржника ОСОБА_5 , які відбулися 10 серпня 2016 року.
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Одночасно необхідно враховувати, що відповідно до частин першої та другої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.
Згідно частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Задовольняючи позовні вимоги щодо вселення позивача ОСОБА_1 в спірну квартиру суд першої інстанції обґрунтовано виходив з цих вимог закону та обставин по справі.
Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
В своїх апеляційних скаргах відповідач ОСОБА_4 та третя особа ОСОБА_3 заперечували щодо можливості проживання позивача ОСОБА_1 у спірній квартирі та користуванні цією квартирою, з підстав наявності у нього іншого житла та відсутності необхідності у вселенні позивача є необґрунтованими та не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.
Доказів відсутності перешкод у здійсненні права власності відповідачем та третьою особою не надано, обставини, зазначені позивачем - не спростовано.
За таких обставин рішення суду щодо вселення ОСОБА_1 відповідає вимогам закону, оскільки він є власником частини спірної квартири та його права власника підлягають захисту судом.
Щодо встановлення порядку користування майном, то суд виходить з наступного.
Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.
При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.
Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.
Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.
Відповідна правова позиція міститься і в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі N 6-1500цс15, підстав відступити від якої суд апеляційної інстанції не вбачає.
До позовної заяви додано докази відправлення рекомендованим листом звернення позивача до відповідачки ОСОБА_4 з пропозицією врегулювання порядку користування належною позивачу 1/2 часткою спірної квартири (а. с. 11). 
На даний лист відповідачем було надано відповідь з вимогою надати докази підтверджуючі право власності ОСОБА_1 на вказану частину квартири та копію його паспорта (а. с. 55), пропозицій чи заперечень щодо користування квартирою надано не було. 
Тому, за умови, що квартира належить ОСОБА_1 та ОСОБА_4 в рівних частках, встановлення порядку користування вищевказаною квартирою, який визначив суд першої інстанції, не порушуватиме прав обох співвласників квартири.
03 вересня 2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено договір оренди спірної квартири (а. с. 71-72), відповідно до додаткової угоди до договору оренди від 03 жовтня 2015 року – строк дії договору встановлено з 03 вересня 2015 року до 03 вересня 2020 року (а. с. 73).
Проте судова колегія приходить до висновку, що укладення договору оренди і передача у строкову оренду вищевказаної квартири не може бути визнано підставою для відмови у реалізації прав співвласника квартири щодо встановлення порядку користування цією квартирою між співвласниками.
Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам закону.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
За таких обставин наведені в апеляційних скаргах доводи не впливають на правильність прийнятого судом рішення та не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382 - 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційні скарги адвоката Тарасенко Євгенії Василівни в інтересах  ОСОБА_4 та  ОСОБА_3 залишити без задоволення, рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 20 травня 2019 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду. 
Повний текст судового рішення складено: 05 березня 2020 року.

Судді Одеського апеляційного суду:                                          М.М.Драгомерецький 
  
                                                                                                                   А.І.Дрішлюк 

                                                                                                                   П.М.Черевко