ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
01 червня 2020 року           справа №200/11272/19-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді Компанієць І.Д. (суддя-доповідач),
суддів Блохіна А.А., Ястребової Л.В.,
секретаря судового засідання Сухова М.Є.,
позивача ОСОБА_1 ,
представника відповідача Груєнка С.Л.,
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 18 грудня 2019 року у справі  №200/11272/19-а (головуючий І інстанції Волгіна Н.П.)  за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Донецькій області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки), зобов`язання вчинити певні дії, -

                                                       ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог (а.с.58-59)  просила:
- визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 12 квітня 2019 року № Ф-108705-43 У;
- зобов`язати відповідача виключити із інтегрованої картки позивача заборгованість (недоїмку) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 18 534,12 грн.
В обґрунтування позову зазначила, що 16 березня 2011 року  отримала свідоцтво на право зайняття адвокатською діяльністю та довідку за формою 4-ОПП про взяття на облік в ДПІ у м. Дружківці. 
30 березня 2015 року на підставі заяви позивача дію свідоцтва на право зайняття адвокатською діяльністю зупинено у зв`язку із прийняттям на посаду провідного спеціаліста Дружківського міського військового комісаріату, на якій працювала з 1 березня 2015 року по 5 лютого 2018 року.
7 лютого 2018 року позивач зареєстрована в ЄДР як фізична особа-підприємець на загальній системі оподаткування, а з 1 березня 2018 року - на спрощеній системі оподаткування (КВЕД 69.10 - діяльність у сфері права). 
З 28 травня 2018 року позивачем припинено підприємницьку діяльність, цією ж датою поновлено дію свідоцтва на право зайняття адвокатською діяльністю. 
Фактично займатись професійною діяльністю як самозайнята особа  почала з дати взяття на облік в податковому орані, а саме - з 30 січня 2019 року.
12 вересня 2019 року випадково виявила, що знаходиться у Єдиному реєстрі боржників, та отримала у виконавчій службі копію вимоги податкового органу про сплату боргу (недоїмки) від 12 квітня 2019 року № Ф-108705-43У.
Вимога є протиправною, оскільки позивач тривалий час не здійснювала адвокатську діяльність, працювала на державній службі, а у період часу, коли займалась підприємницькою діяльністю (з 7 лютого 2018 року по 28 травня 2019 року)  своєчасно та в повному обсязі сплачувала ЄСВ.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 18 грудня 2019 року позов задоволено.
Визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління ДФС у Донецькій області про сплату боргу (недоїмки) від 12 квітня 2019 року № Ф-108705-43 У, якою ОСОБА_1 зобов`язано сплатити недоїмку з єдиного соціального внеску на загальну суму 18 534,12 грн.
Зобов`язано Головне управління ДФС у Донецькій області виключити з інтегрованої картки платника податків ОСОБА_1 відомості щодо недоїмки з єдиного внеску, нарахованої за період січень 2017 року - травень 2018 року в сумі, в сумі 18 534,12 грн.
Не погодившись з судовим рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права,  просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти постанову, якою відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. 
Обґрунтування апеляційної скарги. 
1.Відповідно до приписів податкового законодавства особа, яка проводить незалежну професійну діяльність та не отримує доход (прибуток) у звітному періоді або окремому місяці звітного року від такої діяльності, зобов`язана визначати базу нарахування ЄВ, незважаючи на наявність статусу фізичної особи-підприємця. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Сума ЄВ, своєчасно не нарахована та/або не сплачена в строки, встановлені Законом №2464, є недоїмкою та стягується з нарахуванням пені і застосуванням штрафів.
2. Закон №2464 не звільняє позивача від обов`язку сплати єдиного внеску, а тільки надає можливість на період АТО не виконувати його у встановлені строки та в повному обсязі.
3. Є безпідставними вимоги позивача про коригування облікових  даних шляхом зменшення боргу з ЄСВ, оскільки за встановленими обставинами справи відсутні підстави для коригування боргу, передбачені ч.7 ст.25 Закону №2464.
В судовому засідання позивач заперечувала проти задоволення апеляційної скарги. Представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити та скасувати рішення суду першої інстанції. 
Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, розглядаючи апеляційну скаргу в межах викладених доводів, встановив наступне.
Фактичні обставини справи.
16 березня 2011 року ОСОБА_1 отримала свідоцтво на право зайняття адвокатською діяльністю № 3851 на підставі рішення Донецької обласної кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури від 16 березня 2011 року № 29 (а.с. 16); у квітні 2011 року отримала довідку за формою 4-ОПП про взяття на облік в ДПІ у м. Дружківці з 7 квітня 2011 року за № 156 (а.с. 18).
Витяг з Єдиного реєстру адвокатів (https://erau.unba.org.ua/profile/20504) свідчить, що  дію свідоцтва зупинено з 1 квітня 2015 року на підставі заяви ОСОБА_1 від 31 березня 2015 року (а.с. 17).
З 1 березня 2015 року по 5 лютого 2018 року позивач перебувала на державній службі - працювала на посаді провідного спеціаліста Дружківського міського військового комісаріату (а.с. 13, 14-15)
З 7 лютого 2018 року ОСОБА_1 зареєстрована в ЄДР як фізична особа-підприємець (а.с. 19)
З цієї ж дати взята на податковий облік в ДПІ у м. Дружківці ГУ ДФС у Донецькій області як платник на загальній системі оподаткування.
Як свідчить витяг з реєстру платників єдиного податку з 1 березня 2018 року позивач перейшла на спрощену систему оподаткування (КВЕД 69.10 - діяльність у сфері права), 2 група платників податків (а.с. 20).
31 травня 2018 року державному реєстратору позивачем подано заяву про припинення підприємницької діяльності (а.с. 21), з 1 червня 2018 року позивача знято з податкового обліку як фізичну особу-підприємця (а.с. 22-23).
З 30 травня 2018 року позивач поновила дію свідоцтва на право зайняття адвокатською діяльністю (https://erau.unba.org.ua/profile/20504).
Як зазначає позивач, фактично займатись професійною діяльністю як самозайнята особа (адвокат) після поновлення дії свідоцтва позивач почала з 30 січня 2019 року - після отримання довідки про взяття її на облік як платника податків за формою № 34-ОПП (а.с. 25) та повідомлення про взяття на облік платника єдиного внеску (а.с. 24).
12 квітня 2019 року відповідачем сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 12 квітня 2019 року № Ф-108705-43У на загальну суму 18 534,12 грн (а.с. 28) та направлено на адресу позивача; зазначена вимога повернута на адресу Дружківського сектору погашення боргу Костянтинівсько-Дружківського управління ГУ ДФС у Донецькій області (за закінченням встановленого терміну зберігання) (а.с. 97).
Відповідно до письмових пояснень податкового органу  (а.с. 119-120) сума заборгованості (недоїмки) у розмірі 1 638,12 грн нарахована позивачу за період січень-лютий 2018 року як самозайнятій особі, яка займається адвокатською діяльністю; сума в розмірі 8 448,00 грн - за 2017 рік як самозайнятій особі, яка займається адвокатською діяльністю; сума в розмірі 1 638,12 грн - за 1 квартал 2018 року (в тому числі 819,06 грн як фізичній особі-підприємцю, яка перебуває на загальній системі оподаткування за лютий 2018 року, 819,06 грн - як фізичній особі-підприємцю, яка перебуває на загальній та спрощеній системі оподаткування за березень 2018 року) (всього 11 724,24 грн). Пояснень щодо обґрунтованості внесення у спірну вимогу решти суми, зазначеної у ній - 6 809,82 грн - у поясненнях від 10 грудня 2019 року не наведено (а.с. 119-120).
Як свідчить інтегрована картка платника податків ОСОБА_2 , після початку діяльності як фізичної особи-підприємця на загальній системі оподаткування (з 7 лютого 2018 року по 28 лютого 2018 року) (зв. бік а.с. 19, а.с. 22) та з 1 березня 2018 року по 31 травня 2018 року (на спрощеній системі оподаткування) (а.с. 20-23) нею було сплачено в якості єдиного соціального внеску:
-1 638,12 грн - на підставі платіжного доручення № 15 від 17 квітня 2018 року;
-1 638,12 грн - на підставі платіжного доручення № 2PL831346 від 27 червня 2018 року (а.с. 49-50).
Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив з того, що протягом певного строку позивач не здійснювала адвокатську діяльність та не отримувала доходу від такої діяльності, оскільки не мала усіх визначених законом підстав для здійснення адвокатської діяльності, що свідчить про відсутність її обов`язку сплачувати єдиний внесок як самозайнятої особи.
Визначаючи неправомірним включення відповідачем у спірну вимогу суми єдиного внеску, нарахованої позивачу як фізичній особі-підприємцю, яка перебуває на загальній системі оподаткування та як фізичній особі-підприємцю, яка перебуває на загальній та спрощеній системі оподаткування, суд першої інстанції вказав, що за періоди перебування у вищезазначеному статусі позивачем у повному обсязі сплачено єдиний внесок.
Також суд послався на норми Закону №2464, якими звільнено платників єдиного внеску від виконання своїх обов`язків, визначених  ч.2 ст.6 Закону №2464, на період АТО.
Щодо зобов`язання відповідача внести зміни до інтегрованої картки платника податків позивача, суд першої інстанції виходив з обов`язку податкового органу відображувати у картці дійсний стан зобов`язань платника податків перед бюджетом.
Оцінка суду.
Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.
Відповідно до статті 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Згідно пункту 2 частини першої статті 1 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" № 2464-VI від 8 липня 2010 року (далі - Закон № 2464-VI)  єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок, ЄСВ) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб та членів їхніх сімей на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
На підставі частини четвертої статті 8 Закону № 2464-VI порядок нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску визначається цим Законом, в частині адміністрування - Податковим кодексом України (далі - ПК України), та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.
Частиною другою статті 6 Закону № 2464-VI визначено, що платник єдиного внеску зобов`язаний: своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску, зокрема, є: роботодавці - фізичні особи-підприємці, зокрема ті, які використовують працю інших осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством про працю, чи за цивільно-правовим договором (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою-підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців); фізичні особи, які забезпечують себе роботою самостійно, та фізичні особи, які використовують працю інших осіб на умовах трудового договору (контракту) (п. 1 ч. 1 ст. 4); фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування (п. 4 ч. 1 ст. 4).
Згідно з абзацами третім та четвертим частини восьмої статті 9 Закону № 2464-VI платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 ч. 1 ст. 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.
Відповідно до підпункту 2 пункту 1 статі 7 Закону № 2464-VІ єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 ч. 1 ст. 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.
Як визначено пп. 14.1.226 п. 14.1 ст. 14 Податкового Кодексу України (далі - ПК України) самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.
Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.
На підставі пункту 2 частини першої  статті 1 Закону України від 5 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Статтею 13 Закону № 5076-VI визначено, що адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, є самозайнятою особою.
Згідно абзацу 1 пункту 1 та пункту 2 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується:
для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;
для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Аналіз вищезазначених положень свідчить, що необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, незалежної професійної адвокатської діяльності та отримання доходу від такої діяльності. При цьому, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю лише посвідчує право адвоката на здійснення професійної діяльності, однак не є підставою та доказом здійснення адвокатської діяльності.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 31 Закону № 5076-VI право на заняття адвокатською діяльністю зупиняється у разі подання адвокатом заяви про зупинення адвокатської діяльності. Право на заняття адвокатською діяльністю зупиняється: з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої цієї статті, - з дня подання раді адвокатів регіону за адресою робочого місця адвоката відповідної заяви адвоката (п. 1 ч. 3 ст.31).
Виходячи зі змісту частин п`ятої та шостої статті  31 Закону № 5076-VI протягом строку зупинення права на заняття адвокатською діяльністю адвокат не має права її здійснювати.
Такий адвокат також не може брати участь у роботі органів адвокатського самоврядування, крім випадків, коли таке право зупинено у зв`язку з призначенням особи на посаду до органу державної влади з`їздом адвокатів України. 
Відомості про зупинення права на заняття адвокатською діяльністю вносяться до Єдиного реєстру адвокатів України.
Рада адвокатів України забезпечує ведення Єдиного реєстру адвокатів України з метою збирання, зберігання, обліку та надання достовірної інформації про чисельність і персональний склад адвокатів України, адвокатів іноземних держав, які відповідно до цього Закону набули права на заняття адвокатською діяльністю в Україні, про обрані адвокатами організаційні форми адвокатської діяльності. Внесення відомостей до Єдиного реєстру адвокатів України здійснюється радами адвокатів регіонів та Радою адвокатів України (ч. 1 ст.17 Закону № 5076-VI).
Отже, правовим наслідком зупинення права на заняття адвокатською діяльністю є неможливість заняття адвокатською діяльністю на певний строк.
Аналогічний правовий висновок висловив Верховний Суд в постанові  від 5 листопада 2018 року у справі № 820/1538/17.
Як вже зазначалося вище, витяг з Єдиного реєстру адвокатів України свідчить, що  право на заняття адвокатською діяльністю позивача зупинено за п.1 ч.1 ст.31 Закону № 5076-VI з 1 квітня 2015 року на підставі особистої заяви позивача.
Таким чином, у період з 1 квітня 2015 року по 30 січня 2019 року ОСОБА_1 не здійснювала адвокатську діяльність та не отримувала доходу від такої діяльності, оскільки не мала усіх визначених законом підстав для здійснення адвокатської діяльності, що свідчить про відсутність її обов`язку сплачувати єдиний внесок як самозайнятої особи за вказаний період.
Тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про протиправне нарахування відповідачем за період січень 2017 року - травень 2018 року єдиного внеску ОСОБА_1 як самозайнятій особі, яка займається адвокатською діяльністю, та згодом і включення нарахованої суми до спірної вимоги.
Також є неправомірним включення відповідачем у спірну вимогу суми єдиного внеску, нарахованої позивачу як фізичній особі-підприємцю, яка перебуває на загальній системі оподаткування за лютий 2018 року в розмірі 819,06 грн та як фізичній особі-підприємцю, яка перебуває на загальній та спрощеній системі оподаткування за березень 2018 року в розмірі 819,06 грн, оскільки  після початку діяльності як фізичної особи-підприємця на загальній системі оподаткування (з 7 лютого 2018 року по 28 лютого 2018 року)  та з 1 березня 2018 року по 31 травня 2018 року (на спрощеній системі оподаткування) ОСОБА_1 було сплачено єдиний соціальний внесок у повному обсязі в сумі по 1 638,12 грн платіжними дорученнями № 15 від 17 квітня 2018 року та № 2PL831346 від 27 червня 2018 року відповідно.
З огляду на вищезазначене є безпідставними посилання податкового органу, що особа, яка проводить незалежну професійну діяльність та не отримує доход (прибуток) у звітному періоді або окремому місяці звітного року від такої діяльності, зобов`язана визначати базу нарахування ЄВ, незважаючи на наявність статусу фізичної особи-підприємця. 
Згідно з пункту 9-4 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 2464-VI платники єдиного внеску, визначені статтею 4 Закону, які перебувають на обліку в органах доходів і зборів, розташованих на території населених пунктів, визначених переліком, зазначеним у ст. 2 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції", де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014, звільняються від виконання своїх обов`язків, визначених ч.2 ст.6 Закону №2464 на період з 14 квітня 2014 року до закінчення антитерористичної операції або військового чи надзвичайного стану. Підставою для такого звільнення є заява платника єдиного внеску, яка подається ним до органу доходів і зборів за основним місцем обліку або за місцем його тимчасового проживання у довільній формі не пізніше тридцяти календарних днів, наступних за днем закінчення антитерористичної операції.
Указом Президента України № 405/2014 від 14 квітня 2014 року введено в дію рішення Ради національної безпеки України від 13 квітня 2014 року Про невідкладні заходи щодо боротьби з терористичною загрозою і збереження територіальної цілісності України та розпочато проведення антитерористичної операції (АТО) на території Донецької і Луганської областей.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 2 вересня 2014 року № 1669-VII  період проведення антитерористичної операції - час між датою набрання чинності Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України «Про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України»; територія проведення антитерористичної операції - територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014.
Розпорядженням Кабінету Міністрів України № 1053-р від 30 жовтня 2014 року затверджений перелік населених пунктів, на території яких здійснювалась антитерористична операція, у якому, серед інших населених пунктів, зазначено м. Слов`янськ, де знаходиться позивач та здійснює свої повноваження відповідач.
Розпорядженням Кабінету Міністрів України № 1079-р від 5 листопада 2014 року  було зупинено дію Розпорядження Кабінету Міністрів України № 1053-р від 30 жовтня 2014 року, проте, постановою Окружного адміністративного суду м. Києва по справі № 826/18327/14 від 26 січня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 2 квітня 2015 року,  Розпорядження Кабінету Міністрів України № 1079-р від  5 листопада 2014 року визнано не чинним.
Ухвалою Вищого адміністративного суду України по даній справі зупинено виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 січня 2015 року та ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 2 квітня 2015 року до розгляду касаційної скарги Кабінету Міністрів України у Вищому адміністративному суду України.
Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 2 грудня 2015 року № 1275-р, яким визнано такими, що втратили чинністьРозпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року № 1053 та Розпорядження Кабінету Міністрів України від 5 листопада 2014 року № 1079, затверджено новий перелік населених пунктів, на території яких здійснювалась антитерористична операція, у якому, серед інших населених пунктів, є м. Дружківка.
Отже, звільнення відповідно до п. 9-4 розділу VIII Прикінцеві та перехідні положення Закону № 2464-VI певної категорії платників єдиного внеску, від виконання своїх обов`язків, визначених  ч. 2 ст.6 цього Закону, відбувається у випадку перебування платника єдиного внеску на обліку в органах доходів і зборів, на території населених пунктів, де проводилась антитерористична операція. До таких платників не можуть застосовуватись заходи впливу та стягнення за порушення закону № 2464-VI.
Як правильно визначив суд першої інстанції, станом на час розгляду даної справи Указ Президента України про закінчення антитерористичної операції не був прийнятий, тому  не є доказом прийняття Президентом України відповідного указу посилання на інформацію, опубліковану на офіційному веб-сайті Президента України 30 квітня 2018 року, що Президент України підписав такий указ та оголосив про початок ООС (операція об`єднаних сил). 
Зміст Указу Президента України «Про затвердження рішення РНБО «Про широкомасштабну антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей» від 30 серпня 2018 року № 116/2018 року не зазначає про припинення антитерористичної операції, а вказує на введення в дію Рішення Ради національної безпеки і оборони України від 30 квітня 2018 року "Про широкомасштабну антитерористичну операцію в Донецькій та Луганській областях".
Крім того, статтею 30 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» № 2268 від 18 січня 2018 року були внесені зміни до деяких законодавчих актів України.
Так, статтю 3 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» № 638 від 20 березня 2003 року було доповнено абзацом 10 наступного змісту: «антитерористична операція може здійснюватися одночасно із відсіччю збройної агресії в порядку статті 51 Статуту Організації Об`єднаних націй та/або в умовах запровадження воєнного чи надзвичайного стану відповідно до Конституції України та законодавства України».
Враховуючи наведене суд дійшов висновку, що діючі норми права як станом на час виникнення спірних правовідносин так і станом на час розгляду даної справи не містили та не містять кінцевої дати закінчення антитерористичної операції, що дає підстави вважати, що антитерористична операція продовжується одночасно із операцією об`єднаних сил.
Таким чином, передбачений пунктом 9-4 розділу VIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2464-VI строк подання заяви про звільнення платника єдиного внеску від виконання обов`язків, передбачених ч.2 ст.6 Закону №2464, яка подається до органу доходів і зборів за основним місцем обліку або за місцем його тимчасового проживання у довільній формі - станом на час прийняття спірної вимоги не сплинув.
Тому є безпідставними доводи апелянта, що Закон №2464 не звільняє позивача від обов`язку сплати єдиного внеску, а тільки надає можливість на період АТО не виконувати його у встановлені строки та в повному обсязі.
Отже, у весь період, за який недоїмка була включена у спірну вимогу (січень 2017 року - травень 2018 року) приписи Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" щодо звільнення певної категорії платників ЄСВ від виконання обов`язків, визначених ч. 2 ст. 6 цього Закону, були чинними.
Підсумовуючи все вищевикладене, суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимога про сплату боргу від 12.04.2019 року №Ф-108705-43 є протиправною та підлягає скасуванню.
Також суд не приймає доводи податкового органу про безпідставність вимоги позивача про коригування облікових  даних шляхом зменшення боргу з ЄСВ, з наступних обставин.
Згідно статті 19-1 ПК України контролюючі органи виконують, окрім іншого, такі функції: здійснюють адміністрування податків, зборів, платежів; контролюють своєчасність подання платниками податків та платниками єдиного внеску передбаченої законом звітності (декларацій, розрахунків та інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків, зборів, платежів), своєчасність, достовірність, повноту нарахування та сплати податків, зборів, платежів; забезпечують ведення обліку податків, зборів, платежів; організовують інформаційно-аналітичне забезпечення та автоматизацію процесів адміністрування.
Пунктом 61.1 статті 61 ПК України визначено, що податковий контроль - це система заходів, що вживаються контролюючими органами з метою контролю правильності нарахування, повноти і своєчасності сплати податків і зборів, а також дотримання законодавства з питань регулювання обігу готівки, проведення розрахункових та касових операцій, патентування, ліцензування та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.
Способом здійснення такого контролю є, крім іншого, інформаційно-аналітичне забезпечення діяльності контролюючих органів (пп.62.1.2 п. 62.1 ст. 62 ПК України).
На підставі  статті 71 ПК України інформаційно-аналітичне забезпечення діяльності контролюючих органів - комплекс заходів щодо збору, опрацювання та використання інформації, необхідної для виконання покладених на контролюючі органи функцій.
Згідно пп. 72.1.1.1 пп. 72.1.1 п. 72.1 ст. 72 ПК України для інформаційно-аналітичного забезпечення діяльності контролюючого органу використовується інформація, що надійшла від платників податків та податкових агентів, зокрема інформація, що міститься в податкових деклараціях, розрахунках, звітах про використання доходів (прибутків) неприбуткової організації, визначеної п. 133.4 ст. 133цього Кодексу, інших звітних документах.
Приписами пункту 74.1 статті 74 ПК України передбачено, що податкова інформація, зібрана відповідно до цього   Кодексу, може зберігатися та опрацьовуватися в інформаційних базах контролюючих органів або безпосередньо посадовими (службовими) особами контролюючих органів.
З метою ведення оперативного обліку платежів до бюджету наказом Міністерства фінансів від 7 квітня 2016 року № 422, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 20 травня 2016 року за № 751/28881, затверджено Порядок ведення органами Державної фіскальної служби України оперативного обліку податків і зборів, митних та інших платежів до бюджетів, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - Порядок № 422).
Відповідно до пункту 2 Порядку №422 інтегрована картка платника (далі - ІКП) - форма оперативного обліку податків, зборів, митних платежів до бюджетів та єдиного внеску, що ведеться за кожним видом платежу та включає перелік показників підсистем інформаційної системи органів ДФС, які характеризують стан розрахунків платника з бюджетами та цільовими фондами; оперативний облік - процес відображення, систематизації та узагальнення первинних показників через їх перетворення в облікові показники в ІКП.
На підставі пункту 3 Порядку №422 оперативний облік податків і зборів, митних та інших платежів до бюджету, єдиного внеску здійснюється органами ДФС в інформаційній системі органів ДФС.
Згідно пункту 1 розділу ІІ Порядку № 422  з метою обліку нарахованих і сплачених сум податків, зборів, митних та інших платежів до бюджетів, єдиного внеску органами ДФС відкриваються ІКП за кожним платником та кожним видом платежу, які повинні сплачуватися такими платниками. Облік нарахованих і сплачених сум податків, зборів, митних та інших платежів до бюджетів, єдиного внеску відображається в ІКП окремими обліковими операціями в хронологічному порядку. При цьому кожна операція фіксується в окремому рядку із зазначенням виду операції та дати її проведення.
Пунктом 2 розділу 2 Порядку № 422 встановлено, що розбіжності не пізніше наступного робочого дня з дня їх виявлення відпрацьовуються підрозділом, який здійснює облік платежів та інших надходжень, шляхом усунення помилок: у разі виявлення невідповідностей між відкритими в інформаційній системі органів ДФС ІКП та затвердженим Переліком форм ІКП здійснюється перекодування ІКП на відповідну форму обліку ІКП; у разі сплати новоствореним платником, який не включений до реєстру платників певного податку, кошти розносяться до ІКП зі спеціальним кодом «Платежі до з`ясування». Відпрацювання ІКП зі спеціальним кодом «Платежі до з`ясування» здійснюється згідно з пунктом 3 глави 2 розділу ІІІ цього Порядку.
Аналіз наведених положень свідчить про те, що відображення контролюючим органом в інтегрованій картці платника податків відомостей щодо своєчасного нарахування та сплати податкових зобов`язань створює певні наслідки для платника податків та наявність у останнього матеріально-правового інтересу, щоб дані інтегрованих карток правильно відображали фактичний стан розрахунків з бюджетом. Відповідно, у разі скасування вимоги про сплату податкового боргу, контролюючий орган повинен вчинити дії щодо відображення/коригування у особовій картці позивача дійсного стану зобов`язань перед бюджетом.
Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом в постановах від 19 лютого 2019 року по справі № 825/999/17, від 26 лютого 2019 року по справі №805/4374/15-а. Подібна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі №826/9288/18.
Враховуючи, що відповідачем протиправно віднесені до інтегрованої картки платника ОСОБА_1 суми, зазначені у спірній вимозі, як недоїмки з єдиного соціального внеску, тому належним способом захисту, що відновить порушене право позивача, є виключення з інтегрованої картки платника податків ОСОБА_1 відомостей щодо недоїмки з єдиного внеску, нарахованої за період січень 2017 року - травень 2018 року в сумі 18 534,12 грн.
Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
За приписами пункту 1 частини 1 статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвали судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Оскільки судом першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги правильно встановлені обставини справи, судове рішення  є обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування  рішення суду першої інстанції не вбачається.
Керуючись статтями 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

                                                        ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 18 грудня 2019 року у справі  №200/11272/19-а  – залишити без задоволення. 
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 18 грудня 2019 року у справі  №200/11272/19-а  – залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття 01 червня 2020 року.
Касаційна скарга  на судове рішення подається протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення в порядку, визначеному ст.328 КАС України, пункту 3 розділу 6 «Прикінцеві положення» КАС України.
Повне судове рішення складено 01 червня 2020 року.

Головуючий суддя                                                                                  І.Д. Компанієць

Судді                                                                                             А.А. Блохін 

                                                                                                                   Л.В. Ястребова