Справа № 166/1300/19 	Головуючий у 1 інстанції: Фазан О. З. 	
Провадження № 22-ц/802/325/20  Категорія: 60 	  Доповідач: Данилюк  В. А.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
03 березня 2020 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Данилюк В. А.,
суддів Киці С. І., Шевчук Л. Я.,
з участю: 
секретаря судового засідання Вергуна Т. С., 
представника позивача адвоката Колєсніка Б. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, – Ратнівська селищна рада Волинської області, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 , поданою її представником адвокатом Колєсніком Богданом Володимировичем, на рішення Ратнівського районного суду Волинської області від 27 грудня 2019 року,

 
В С Т А Н О В И В:

Позивач  ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності на гараж (Б-1) площею 48,6 кв. м., який розташований в АДРЕСА_1 а на земельній ділянці площею 0,1434 га з кадастровим номером 0724255000:01:004;0048, в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_8 . Позов мотивовано тим, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 відкрилась спадщина на: - житловий будинок АДРЕСА_2 з господарськими будівлями і побутовими спорудами та земельну ділянку площею 0,15 га з кадастровим номером 0724255000:004:0055, призначену для його обслуговування, які знаходяться по АДРЕСА_3 , яку успадкував ОСОБА_2 ; - квартиру АДРЕСА_4 , яку успадкував ОСОБА_3 ; - земельну ділянку площею 2,04 га з кадастровим номером 07242281800:08:002:0001, призначену для ведення особистого селянського господарства та розміщену на території Гірниківської сільської ради Ратнівського району Волинської області, яку успадкував ОСОБА_4 . Все інше майно, яке складається із земельної ділянки площею 0,1434 га з кадастровим номером 0724255000:01:004:0048, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 та яка перебуває у спільній сумісній власності, гаража (Б-1) площею 48,6 кв. м., який розташований на вищевказаній земельній ділянці та знаходиться під номером АДРЕСА_6 , належне спадкодавцю, останній заповів позивачці ОСОБА_1 , як своїй дружині. На даний час необхідно визнати право власності на спадкове майно – приміщення гаража, однак в приватного нотаріуса Ратнівського районного нотаріального округу Антнонюка К. А. право власності на нього оформити не можливо, так як відсутні правовстановлюючі документи, витяг з Реєстру прав власності, виписка з матеріалів інвентаризаційної справи.
Ухвалою Ратнівського районного суду Волинської області від 22.11.2019 відмовлено у прийнятті визнання позову відповідачами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , залучено до участі в справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, Ратнівську селищну раду Волинської області, ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .
Ухвалою Ратнівського районного суду Волинської області від 10.12.2019 відмовлено у прийнятті визнання позову відповідачами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .
Рішенням Ратнівського районного суду Волинської області від 27 грудня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з даним рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій вказує, що суд першої інстанції в порушення норм ст. 58 Конституції України безпідставно застосував до правовідносин у даній справі норми Цивільного кодексу України, який вступив в дію з 01.01.2004, а також норми ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», який вступив в дію з 03.08.2004, а будівля щодо якої виник спір була побудована в 2002 році. Фактичними та правовими підставами виникнення права власності на будівлі, які збудовані до 2004 року та на які відсутні правовстановлюючі документи, є створення майна, придбання за договором купівлі-продажу, спадкування. Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 05.02.2018 у справі № 127/26508/16-ц, в постанові Верховного Суду від 06.11.2019 у справі № 559/375/16-ц. Крім того, в апеляційній скарзі вказано, що суд першої інстанції безпідставно не прийняв визнання позову відповідачами та залишив баз уваги факт отримання спадкодавцем в 2002 році дозволу на будівництво гаража від Виконкому Ратнівської селищної ради згідно рішення № 4/6 на визначеній земельній ділянці, що підтверджено і довідкою ради. У спадкодавця наявне право власності на земельну ділянку, на якій розташований гараж, а щодо неточності в адресі (номер 4 та 4а), вказаним рішенням Виконкому адреса об`єкту нерухомості не присвоювалась, право власності на земельну ділянку спадкодавцем було зареєстровано пізніше і присвоєння адреси не залежало від волі останнього.
Таким чином, покликаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, позивач просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, – ОСОБА_7 ,  ОСОБА_6 ,  ОСОБА_7  подали відзиви на апеляційну скаргу в даній справ, в яких вказують, що не заперечують проти задоволення апеляційної скарги позивача, а також вказали, що просять розгляд справи в суді апеляційної інстанції проводити без їхньої участі.
Позивач ОСОБА_1 подала заяву про розгляд справи в суді апеляційної інстанції без її участі.
Представник позивача адвокат Колєснік Б. В. в суді апеляційної інстанції підтримав апеляційну скаргу позивача з підстав, що в ній наведені.
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, – Ратнівська селищна рада Волинської області, подала клопотання про розгляд справи в суді апеляційної інстанції без часті їхнього представника.
Суд апеляційної інстанції в складі колегії суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, заслухавши представника позивача, приходить до висновку, що апеляційну скаргу позивача необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було надано належних та допустимих доказів отримання дозвільних документів на самочинне будівництво та введення об`єкту нерухомого майна (гаража) в експлуатацію у встановленому порядку і набуття цим майном статусу об`єкта нерухомого майна як об`єкта цивільного права та вона не претендує на видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя. У справі відсутні дані щодо дотримання спадкодавцем визначеної чинним законодавством процедури прийняття в експлуатацію новоствореного нерухомого майна та порядку проведення державної реєстрації і оформлення права власності на нього.
Так, судом першої інстанції встановлено, що відповідно до заповіту складеного 16 січня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Ратнівського районного нотаріального округу Ляленко А.О. та зареєстрованого в реєстрі за № 18, ОСОБА_8 на випадок своєї смерті зробив таке заповідальне розпорядження: - належний йому житловий будинок АДРЕСА_2 з господарськими будівлями і побутовими спорудами та земельну ділянку площею 0,15 га з кадастровим номером 0724255000:004:0055, призначену для його обслуговування, які знаходяться по АДРЕСА_3 , заповів синові ОСОБА_2 ; - належну йому квартиру АДРЕСА_4 , заповів синові ОСОБА_3 ; - земельну ділянку площею 2,04 га з кадастровим номером 07242281800:08:002:0001, призначену для ведення особистого селянського господарства та розміщену на території Гірниківської сільської ради Ратнівського району Волинської області, заповів ОСОБА_4 . Все інше майно, яке належатиме йому на день смерті, заповів позивачці, як своїй дружині (а.с.28).
Свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 виданим 04 серпня 1973 року селищною Радою Заболоття Ратнівського району Волинської області, підтверджується, що ОСОБА_9 04 серпня 1973 року, актовий запис № 26, зареєструвала шлюб з ОСОБА_8 . Після реєстрації шлюбу обом присвоєно прізвище ОСОБА_10 . Отже, ОСОБА_1 є спадкоємцем за заповітом як дружина спадкодавця ОСОБА_8 (а. с. 6).
Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , виданим 21 червня 2016 року Ратнівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Волинської області, актовий запис № 49, підтверджується, що ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.17).
З довідки Ратнівської селищної ради № 4794 від 23.10.2019 слідує, що ОСОБА_8 на день своєї смерті проживав з дружиною ОСОБА_1 , сином ОСОБА_2 , невісткою ОСОБА_11 , внуками ОСОБА_12 та ОСОБА_13 (а.с.19).
Таким чином, у відповідності до ч. 1, ч. 2 ст. 1220, ч. 1 ст. 1221  ЦК України, ІНФОРМАЦІЯ_2 відкрилася спадщина після смерті ОСОБА_8 за місцем його проживання та позивач і відповідачі є спадкоємцями за заповітом.
Позивач та відповідачі у встановлений строк для прийняття спадщини, визначений ст. 1270 ЦК України, прийняли спадщину за заповітом, що підтверджено копією спадкової справи приватного нотаріуса Ратнівського районного нотаріального округу, Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 45689416 від 07.11.2016 (а.с. 42, 43-51). Проте, із спадкової справи вбачається, зокрема, із заяв кожного спадкоємця (відповідачів у даній справі), що спадщину, яка залишилася після померлого ОСОБА_8 вони прийняли із конкретизацією нерухомого майна відповідно до заповіту спадкодавця. Позивачка, як спадкоємець, також прийняла спадщину – земельну ділянку 2,1601 га на території Забродівської сільської ради Ратнівського району Волинської області, автомобіль марки ВАЗ 210700-20. Окрім цього, вона як непрацездатна за віком дружина спадкодавця відповідно до заяви нотаріусу (а.с. 48) відмовилася від виділення їй обов`язкової частки у спадщині, оскільки її право задоволено за рахунок іншого майна та речей, які переходять їй як до спадкоємця. Поряд з цим, ствердила в цій же заяві, що спадкове майно було особистою власністю її чоловіка і на видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя не претендує, що слідує із заяви до нотаріуса (а. с. 49). 
Крім того, 13.09.2019 ОСОБА_1 звернулася до нотаріуса (а. с. 50) із заявою про прийняття спадщини – гараж в АДРЕСА_7 . Нотаріусом жодному спадкоємцеві не видано свідоцтво про право власності на спадкове майно після смерті спадкодавця ОСОБА_8 , що стверджено копіє спадкової справи (а. с. 43-51).
Згідно довідки Ратнівської селищної ради Ратнівського району Волинської області № 4835 від 25.10.2019 гараж площею 48,6 кв. м., який знаходиться по в АДРЕСА_7 , дійсно належав покійному ОСОБА_8 та був збудований з дозволу Ратнівської селищної ради наданої відповідно до рішення від 28.12.2002 № 4/6 (а.с. 20, 21).
Рішенням Ратнівської селищної ради № 4/6 від 28.12.2002 надано дозвіл ОСОБА_8 провести добудову двох кімнат 37 кв. м. до приватизованої квартири і будівництво гаража розміром 40 кв. м. біля власної приватизованої квартири в АДРЕСА_1 (а. с. 21).
З Свідоцтва про право власності серії НОМЕР_3 № 598669 від 20.12.2013 та Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 20.12.2013, індексний номер 15022875 встановлено, що земельна ділянка кадастровий номер 0724255000:01:004:0048, площею 0,1434 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення – для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку, землі житлової забудови, перебуває у спільній сумісній власності ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 (а.с. 25, 26).
А тому залучення ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , а також Ратнівської селищної ради Волинської області до участі в справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, є правильним.
В матеріалах справи також наявний технічний паспорт на ім`я ОСОБА_8 на об`єкт нерухомого майна – гараж, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 паспорт складений 10.01.2011 (а.с. 22-24).
Таким чином, з наявних матеріалах справи доказів встановлено наступне:
- рішенням Ратнівської селищної ради № 4/6 від 28.12.2002 надано дозвіл ОСОБА_8 на будівництво гаража розміром 40 кв. м. біля власної приватизованої квартири в АДРЕСА_1 ;
- земельна ділянка кадастровий номер 0724255000:01:004:0048, площею 0,1434 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення – для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку, землі житлової забудови, перебуває у спільній сумісній власності ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 з 20.12.2013;
- технічний паспорт на гараж складений 10.01.2011.
Таким чином доводи апеляційної скарги про те, що вказаний гараж побудований ОСОБА_8 в 2002 році не підтверджено матеріалами справи.
Статтею 331 ЦК України  передбачено, що право власності на новостворене нерухоме майно виникає при умовах завершення його будівництва, введення його в експлуатацію та державної реєстрації права власності на нього. До завершення законного будівництва особа вважається власником матеріалів, які були використані в процесі створення цієї нерухомості.
Статтею 1216 ЦК України встановлено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Відповідно до ст. 1218 ЦК України  до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися в наслідок його смерті.
Зважаючи на п. 6 постанови Пленуму ВССУ від 30.03.2012 № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їх спадкоємці. Права спадкоємців щодо самочинно збудованого майна визначаються судом відповідно до положень ст. 1218 ЦК України та з урахуванням роз`яснень, наданих у п. 7 ППВСУ від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування».
Відповідно до частин другої, третьої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).
Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.
Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані у процесі цього будівництва (створення майна).
До виникнення права власності на новозбудоване нерухоме майно право власності існує лише на матеріали, обладнання та інше майно, що було використано в процесі будівництва (частина третя статті 331 ЦК України).
Якщо будівництво велося згідно із законом, то в разі смерті забудовника до завершення будівництва його права та обов`язки як забудовника входять до складу спадщини.
Частиною 1 ст. 376 ЦК України  передбачено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил.
Кожна із ознак (умов), передбачені у вищевказаній нормі є самостійними, тому достатньо наявності хоча б однієї з них для визнання будівництва самочинним.
За змістом ч. 1 ст. 376 ЦК України правила про самочинне будівництво і його наслідки поширюються на всі випадки будівництва (реконструкції) всіх типів будівель, споруд та іншого нерухомого майна.
Як зазначено у ч. 2 ст. 373 ЦК України особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
Право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці.
Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 ЦК України).
Спадкоємець не позбавлений права звернутись із позовними вимогами про визнання права власності на об`єкти самочинного будівництва в порядку спадкування. Це узгоджується з частинами третьою і п`ятою статті 376 ЦК України і нормами про спадкування та склад спадщини (статті 1216, 1218 ЦК України).
Якщо право звернутися з вимогою про визнання права власності на об`єкти самочинного будівництва відповідно до чинного законодавства (частини третьої і п`ятої статті 376 ЦК України) належало спадкодавцеві, воно також належить спадкоємцеві, який прийняв спадщину.
Рішення суду про визнання права власності на самочинно зведені будівлі та споруди за спадкоємцями має ґрунтуватись на оцінюванні наявних у матеріалах справи документів та інших доказів на підтвердження обставин, за наявності яких можливе задоволення таких вимог, зокрема: рішення компетентного органу про надання земельної ділянки для забудови; ступінь готовності самочинного будівництва; чи порушуються цим будівництвом права та законні інтереси інших осіб; в якому році було зведено самочинні будівлі; відповідність самочинно зведених будівель архітектурним, будівельним, санітарним, протипожежним правилам та нормам; наявність акта приймання в експлуатацію або сертифікату відповідності.
Таким чином, гараж, право власності на який просить визнати позивачка, є самовільно збудованим спадкодавцем на земельній ділянці, спільне сумісне право власності на яку зареєстроване 20.12.2013, в той час як дозвіл на будівництво гаража було надано рішенням селищної ради від 28.12.2002. Інших доказів, які б підтверджували підставність заявлених позовних вимог суду не надано.
Рішення суду першої інстанції є достатньо обґрунтованим та таким, що ґрунтується на нормах закону. Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають, а зводяться до незгоди позивача із висновками суду, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи, в основному направлені на переоцінку доказів.
Частиною 1 статті 5 встановлено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Згідно з ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно з ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України).
Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 375 ЦПК України).
Зміст оскаржуваного судового рішення та доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а також про невідповідність висновків суду обставинам справи.
На підставі наведеного, враховуючи встановлені обставини справи, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову.
Керуючись ст. ст. 259, 268, 367, 368, 369, 371, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів

 
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , подану її представником адвокатом Колєсніком Богданом Володимировичем, залишити без задоволення.
Рішення Ратнівського районного суду Волинської області від 27 грудня 2019 року в даній справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 11 березня 2020 року.

Головуючий                                 

Судді