Ухвала
іменем України 
7 квітня 2020 року
м. Київ
Провадження № 51-1698ск20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого        ОСОБА_1 ,
суддів                     ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 16 березня 2020 року щодо ОСОБА_5                
встановив:
За вироком Тульчинського районного суду Вінницької області від 3 січня 2020 року ОСОБА_5 визнано винуватою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України, із застосуванням ч. 1 ст. 70 КК України і призначено покарання у виді позбавлення волі на строк два роки і шість місяців. 
Згідно з вироком 12 січня 2018 року близько 15:00 ОСОБА_5 , перебуваючи у приміщенні житлового будинку АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_6 , де ОСОБА_5 винаймала житло, остання шляхом вільного доступу, таємно, повторно, протиправно заволоділа грошовими коштами на суму 1000 грн. та 100 дол. США, внаслідок чого завдала потерпілій майнових збитків на загальну суму 3844,57 грн.
13 січня 2018 року, там же, ОСОБА_5 , в той же спосіб заволоділа грошовими коштами у сумі 250 доларів США, внаслідок чого завдала потерпілій майнових збитків на загальну суму 7111,43грн. 
19 січня 2018 року в період із 16:00 по 17:00 ОСОБА_5 , перебуваючи в гостях у будинку АДРЕСА_1 , діючи таємно, викрала з рюкзака, що лежав у будинку, належну ОСОБА_7 кредитну картку «ПриватБанку», з метою викрадення грошових коштів, які містяться на рахунку. Після цього ОСОБА_5 , будучи мало обізнаною в роботі системи банкомату, звернулася за допомогою до свого знайомого ОСОБА_8 , повідомила йому три останні цифри пін-коду картки, які піддивилася під час введення коду ОСОБА_7 в магазині «АТБ-маркет», та вказала, що ця картка належить їй.
20 січня 2018 року в період із 01:40 по 02:00 години ОСОБА_8 за допомогою ОСОБА_9 через банкомат «Укрсиббанку», розташованого на вул. М. Леонтовича, 108 у м. Тульчині зняв  з картки 7200 грн., а ОСОБА_5 повідомив, що підібрати останню цифру пін-коду картки не вдалося.
21 січня 2018 року ОСОБА_5 самостійно здійснила три спроби підібрати цифру пін-коду, після чого банкомат у зв`язку з лімітом невдалих спроб видав картку назад і ОСОБА_5 , будучи впевненою, що картку заблоковано, викинула її. 
Крім того, вона15 березня 2018 року в період із 07:00 по 07:30 перебуваючи в гостях у будинку АДРЕСА_2 , який належить ОСОБА_10 , діючи таємно, з кишені куртки, належної ОСОБА_11 , вчинила крадіжку кредитної картки ПАТ «Державний ощадний банк України», що належить останньому, з метою викрадення грошових коштів, які містяться на рахунку. Після цього ОСОБА_5 в цей же день о 08:29 та о 15:46 через банкомат ЗАТ КБ «ПриватБанку», розташований на вул. М. Леонтовича, 46 у м. Тульчин вчинила крадіжку грошей зі вказаної кредитної картки на суму 3500 грн. та 200 грн. відповідно, внаслідок чого завдала потерпілому ОСОБА_11 збитків на суму 3700 грн.
Вінницький апеляційний суд ухвалою від 16 березня 2020 року вирок щодо                     ОСОБА_5 залишив без змін.
У касаційній скарзі захисник ставить вимогу про скасування ухвали апеляційного суду та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції. В обґрунтування зазначених вимог захисник посилається на істотні порушення кримінального процесуального закону, які убачає у невідповідності ухвали апеляційного суду вимогам ст. 419 КПК України, а також на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженої внаслідок суворості та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування судом положень ст. 75 КК України при призначенні засудженій ОСОБА_5 покарання.
Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Згідно зі статтями 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має  бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та   попередження нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації, це покарання за своїм видом і розміром повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують. 
При цьому суд наділений дискреційними повноваженнями обрати винній особі вид і розмір заходу примусу в межах санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.
Так, санкція ч. 2 ст. 185 КК України передбачає покарання у виді арешту на строк від трьох до шести місяців або обмеженням волі на строк до п`яти років або позбавленням волі на той самий строк. 
У відповідності до ст. 16 КК України кримінальна відповідальність за готування до злочину і замах на злочин настає за статтею 14 або 15 і за тією статтею Особливої частини цього Кодексу, яка передбачає відповідальність за закінчений злочин. 
Як убачається із доданих до касаційної скарги копій судових рішень, обираючи ОСОБА_5 вид та міру покарання, суд першої інстанції взяв до уваги ступінь суспільної небезпеки, тяжкість вчиненого злочину, дані про особу винної, котра має непогашену судимість за вчинення злочину середньої тяжкості та тяжкого злочину, за місцем проживання характеризується посередньо. 
Повною мірою врахувавши вказані обставини в їх сукупності, а також зваживши на щире каяття засудженої, визнання нею своєї вини, що суд визнав пом`якшуючими покарання обставинами, за відсутності обтяжуючих покарання обставин, суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 2 ст. 185 КК України.
Підстав вважати призначене покарання явно несправедливим через його суворість не вбачається. Відсутні такі підстави і в касаційній скарзі захисника.
Переглянувши вирок в апеляційному порядку, апеляційний суд дав належну оцінку доводам, наведеним в апеляційній скарзі захисника, аналогічним доводам у його касаційній скарзі, щодо необхідності змінити оскаржуване судове рішення в частині призначеного покарання шляхом застосування до засудженої положень ст. 75 КК України, та із зазначенням докладних мотивів прийнятого рішення обґрунтовано залишив вирок без зміни. 
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , серед іншого, вказує на порушення судом апеляційної інстанції ч.3 ст. 419 КПК України при розгляді його скарги.
Зі змісту вказаної норми убачається, що в ухвалі апеляційного суду має бути зазначено, які статті закону порушено та в чому саме полягають ці порушення або необґрунтованість вироку чи ухвали при скасуванні або зміні судового рішення.
Суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги захисника залишив без змін вирок Тульчинського районного суду Вінницької області від 3 січня 2020 року, тому вказані доводи захисника є неспроможними.
З огляду на наведене обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень убачається, що підстави для задоволення скарги відсутні. 
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 16 березня 2020 року щодо ОСОБА_5 . 
Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді

ОСОБА_12                                   ОСОБА_2                                      ОСОБА_3