__________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

16 квітня 2020 р.        м. Одеса	 	Справа № 522/16226/19	
Головуючий в 1 інстанції: Науменко А.В.
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
доповідача, судді - Димерлія О.О.
суддів – Єщенка О.В.,Танасогло Т.М.
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 лютого 2020 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до інспектора другого взводу першої роти другого батальйону патрульної поліції Управління патрульної поліції в Миколаївській області Департаменту патрульної поліції України Білоус Олександра Валерійовича про визнання неправомірною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, 

У С Т А Н О В И В:
Позивач звернувся до суду з вказаним вище адміністративним позовом, та посилаючись на порушення відповідачем порядку встановлення правопорушення, процесуального порядку притягнення його до адміністративної відповідальності у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, просив суд: визнати неправомірною та скасувати постанову інспектора другого взводу першої роти другого батальйону патрульної поліції Управління патрульної поліції в Миколаївській області Департаменту патрульної поліції України Білоус Олександра Валерійовича, серії ДП18 №523933 від 12 вересня 2019 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі; закрити справу про адміністративне правопорушення.
За наслідками розгляду адміністративного позову Приморським районним судом м. Одеси 03 лютого 2020 ухвалено рішення про відмову у задоволенні адміністративного позову.
Приймаючи означене рішення суд першої інстанції виходив з того, що постанова інспектора другого взводу першої роти другого батальйону патрульної поліції Управління патрульної поліції в Миколаївській області Департаменту патрульної поліції України Білоусом О. В. складена у відповідності до вимог діючого законодавства, а накладене стягнення відповідає санкції, передбаченій ч.1 ст. 122 КУпАП.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального і порушення норм процесуального права,, невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, просить скасувати оскаржуване судове рішення та постановити нове – про задоволення позову.
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги позивач вказав на помилкове прийняття судом в якості доказів відео знятого з технічного засобу, яким здійснювалося вимірювання швидкості – «TruCam LTI20/20». 
Також ОСОБА_1 звернув увагу суду апеляційної інстанції на те, що судом першої інстанції не розглянуто його клопотання про закриття провадження у справі у зв`язку з закінченням строку для накладення адміністративного стягнення.
В судове засідання сторони не з`явились, про час та місце розгляду справи були сповіщені в установленому законом порядкую Від Станєва К.І. надійшло клопотання про розгляд справи без його участі.
Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України: «У разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється».
Суд апеляційної інстанції заслухав суддю-доповідача, розглянув доводи апеляційної скарги, перевірив матеріали справи та зважаючи на з`ясовані обставини, дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Перевіряючи повноту з`ясування судом першої інстанції обставин справи та правильність застосування правових норм, апеляційний суд звертає увагу на таке.
Як встановлено частиною 1 статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками, тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі п`ятнадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або 50 штрафних балів..
Пунктом 11 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.
Відповідно до ст. 32 Закону України «Про Національну поліцію», поліцейський має право вимагати в особи пред`явлення нею документів, що посвідчують особу, та/або документів, що підтверджують відповідне право особи, в тому числі у випадках: якщо існує достатньо підстав вважати, що особа вчинила або має намір вчинити правопорушення; якщо особа перебуває в місці вчинення правопорушення або дорожньо-транспортної пригоди, іншої надзвичайної події.
Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України «Про дорожній рух» від 30 червня 1993 №3353, встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені   постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306 (із змінами та доповненнями).
Відповідно до п. 1.1. Правил дорожнього руху ці Правила відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні ґрунтуватися на вимогах цих Правил.
Пунктом 1.9. Правил дорожнього руху встановлено, що особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
Згідно до п.8.4 Правил дорожнього руху України дорожні знаки поділяються на групи : «а) попереджувальні знаки. Інформують водіїв про наближення до небезпечної ділянки дороги і характер небезпеки. Під час руху по цій ділянці необхідно вжити заходів для безпечного проїзду;
б) знаки пріоритету. Встановлюють черговість проїзду перехресть, перехрещень проїзних частин або вузьких ділянок дороги;
в) заборонні знаки. Запроваджують або скасовують певні обмеження в русі;
г) наказові знаки. Показують обов`язкові напрямки руху або дозволяють деяким категоріям учасників рух по проїзній частині чи окремих її ділянках, а також запроваджують або скасовують деякі обмеження;
ґ) інформаційно-вказівні знаки. Запроваджують або скасовують певний режим руху, а також інформують учасників дорожнього руху про розташування населених пунктів, різних об`єктів, територій, де діють спеціальні правила;
д) знаки сервісу. Інформують учасників дорожнього руху про розташування об`єктів обслуговування;
е) таблички до дорожніх знаків. Уточнюють або обмежують дію знаків, разом з якими вони встановлені».
Статтею 251 КУпАП України передбачено, що: «доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами».
У відповідності до положень ст.222 КУпАП органи Національної поліції розглядають справи про адміністративні правопорушення про порушення правил дорожнього руху (частини перша, друга і третя ст.122).
Від імені органів Національної поліції право розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.
За загальним правилом, відповідно до ст. 254 КУпАП фіксація адміністративного правопорушення починається зі складення протоколу про його вчинення уповноваженою на те посадовою особою або представником громадської організації чи органу громадської самодіяльності. Протокол про адміністративне правопорушення, у разі його оформлення, складається у двох екземплярах, один з яких під розписку вручається особі, яка притягується до адміністративної відповідальності.
Статтею 258 КУпАП визначено випадки, коли протокол про адміністративне правопорушення не складається.
Частиною 2 статті 258 КУпАП передбачено, що протокол про адміністративне правопорушення не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено, зокрема, до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі.
Згідно ч.4 ст. 258 КУпАП у випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог   статті 283 цього Кодексу. Остання, наразі, містить вимоги до змісту постанови про правопорушення.
Справа про адміністративне правопорушення розглянута в присутності позивача, якому роз`яснювалися його права передбачені. Оскаржувана постанова підписана позивачем без зауважень та заперечень, копію даної постанови позивач отримав, запис про оскарження допущеного ним порушення не робив та від підпису не відмовлявся.
Інструкцією № 1395 пунктом 4 розділу 1 передбачено, що у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу.
Судом першої інстанції встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 12 вересня 2019 о 07 годині 10 хв. в м. Миколаєві ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом марки «Мерседес Бенц», державний номерний знак НОМЕР_1 рухаючись по вул.. Веселинівська, порушив встановлене обмеження швидкості руху 50 км. За годину, а саме рухався зі швидкістю 100 км за годину, чим порушив п. 12.4 Правил дорожнього руху. У зв`язку з цим ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 122 КУпАП і застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 255 грн. Порушення зафіксовано на прилад «TruCam LTI20/20».
Отже в постанові йдеться про те, що позивачем було вчинено правопорушення, передбачене частиною 1 статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення, розгляд якого відповідно до статті 222 Кодексу України про адміністративні правопорушення віднесено до компетенції органів Національної поліції, тому на думку суду апеляційної інстанції поліцейським правомірно на місці вчинення правопорушення винесено постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу.
Тому твердження ОСОБА_1 про те, що інспектор патрульної поліції мав скласти протокол про адміністративне правопорушення є необґрунтованим.
Суд апеляційної інстанції погоджується і визнає правильними висновки суду першої інстанції щодо правових підстав для застосування лазерного вимірювача швидкості «TruCam LTI20/20», оскільки прилад отримав свідоцтво затвердженого типу засобів вимірювання техніки від 06 лютого 2018 №22-01/13779 про проходження перевірки, яке дійсне до 06 грудня 2019. Фіксація порушень швидкості руху автомобільним транспортом, приладом «TruCam LTI20/20» відбувається в автоматичному режимі, і передбачає, у тому числі, його використання без триноги. Відеозапис на ком пакт диску знятого з технічного засобу був досліджений судом першої інстанції, сторони мали можливість ознайомитися з матеріалами справи та долученими до них доказами.
Разом із тим ст. 1. Закону України «Про національну поліцію України» визначено, що: «Національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку».
Поліція відповідно до покладених на неї завдань: « 1) здійснює превентивну та профілактичну діяльність, спрямовану на запобігання вчиненню правопорушень;
2) виявляє причини та умови, що сприяють вчиненню кримінальних та адміністративних правопорушень, вживає у межах своєї компетенції заходів для їх усунення;
3) вживає заходів з метою виявлення кримінальних, адміністративних правопорушень; припиняє виявлені кримінальні та адміністративні правопорушення;
8) у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання;
11) регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі (ст. 23 Закону України «Про національну поліцію України»).
Відповідно до частини першої   статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадову чи службову особу, іншого суб`єкта при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг» (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).
Як вже вказувалось вище, ст. 222 КУпАП визначено, що органи Національної поліції, зокрема розглядають справи про адміністративні правопорушення правил дорожнього руху, серед яких і адміністративне правопорушення, передбачене частиною 1 статті 122 КУпАП.
Частиною 2 і 3 цієї ж статті (222 КУпАП) передбачено, що; «Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.
Уповноваженими працівниками підрозділів Національної поліції штраф може стягуватися на місці вчинення адміністративного правопорушення незалежно від розміру виключно за допомогою безготівкових платіжних пристроїв».
Статтею 283 КУпАП визначено, що розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить   постанову по справі. Постанова по справі про адміністративне правопорушення   підписується посадовою особою, яка розглянула справу. 
Частиною третьою статті 288 КУпАП, якою визначено порядок оскарження постанови у справі про адміністративне правопорушення передбачено, що постанову посадової особи про накладення адміністративного стягнення, постанову по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі можна оскаржити у вищестоящий орган (вищестоящій посадовій особі) або в районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд, у порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України, з особливостями, встановленими цим Кодексом.
Аналіз наведених норм права свідчить про те, що при розгляді справ про адміністративні правопорушення, зокрема, передбачених статтею 122 КУпАП  інспектори патрульної поліції діють не як самостійний суб`єкт владних повноважень, а від імені центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику із здійснення контролю за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками.
Отже, інспектор патрульної поліції не може виступати самостійним відповідачем у таких справах, оскільки належним відповідачем є саме відповідний орган, на який, положеннями статті 222 КУпАП покладено функціональний обов`язок розглядати справи про адміністративні правопорушення, передбачені статтею 122 КУпАП.
Використання у зазначених вище нормах формулювання «Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень» - вказує на те, що відповідачем у таких справах, які розглядаються судом в порядку, визначеному КАС України, є саме орган державної влади - суб`єкт владних повноважень, а не особа, яка перебуває з цим органом у трудових відносинах та від його імені здійснює розгляд справ про адміністративні правопорушення та накладає адміністративні стягнення.
При цьому, зміст статті 288 КУпАП щодо можливості оскаржити постанову органу (посадової особи) про накладення адміністративного стягнення не спростовує висновків суду апеляційної інстанції про те, що відповідачем у таких справах є саме орган, а не призначений ним інспектор.
Поряд з цим, Приморським районним судом м. Одеси до участі у справі в якості належного відповідача не було залучено Управління патрульної поліції в Миколаївській області Департаменту патрульної поліції України.
Положення частини 3 статті 48 КАС України передбачає, що якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до ухвалення рішення у справі за згодою позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи. Суд має право за клопотанням позивача до ухвалення рішення у справі залучити до участі у ній співвідповідача.
Якщо позивач не згоден на заміну відповідача іншою особою, суд може залучити цю особу як другого відповідача. У разі відмови у задоволенні адміністративного позову до такого відповідача понесені позивачем витрати відносяться на рахунок держави (частина 4 статті 48 КАС України).
Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. При цьому обов`язком суду є встановлення належності відповідачів та їх заміна у разі необхідності. При цьому, суд апеляційної інстанції такого права і можливості заміни не належного відповідача на належного – не має.
Водночас колегія суддів зазначає, що позивач не завжди спроможний правильно визначити відповідача. Звертаючись до суду з адміністративним позовом, позивач зазначає відповідачем особу, яка, на його думку, повинна відповідати за позовом, проте під час розгляду справи він може заявити клопотання про заміну неналежного відповідача належним. Заміна відповідача може відбутися за клопотанням не лише позивача, а й будь-якої іншої особи, яка бере участь у справі, у тому числі й за клопотанням самого відповідача, або навіть за ініціативою суду.
Проте суд першої інстанції вищенаведених вимог процесуального закону не дотримався, та, вирішуючи спір про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення, передбачене частиною 1 статті 122 КУпАП, пред`явлений до Інспектора другого взводу першої роти другого батальйону патрульної поліції Управління патрульної поліції в Миколаївській області Департаменту патрульної поліції України, не з`ясував хто є належним відповідачем у справі та не вирішив питання про залучення до участі у справі належного відповідача чи співвідповідача.
Жодних доказів того, що суд запропонував позивачу здійснити заміну відповідача, або ж залучити Управління патрульної поліції в Миколаївській області Департаменту патрульної поліції України до участі у справі як другого відповідача матеріали справи не містять.
З урахуванням специфіки розгляду справи судом апеляційної інстанції, залучення до участі у справі у якості відповідача Управління патрульної поліції в Миколаївській області Департаменту патрульної поліції України є неможливим.
Наведена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 26 грудня 2019 справа №724/716/16-а.
Згідно до п. 4 ч.3 ст. 317 КАС України: «Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду, якщо суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або обов`язки осіб, які не були залучені до участі у справі».
Суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, а тому не дав належної правової оцінки викладеним вище обставинам справи чим порушив принцип офіційного з`ясування всіх обставин справи, що призвело до ухвалення рішення, яке не відповідають вимогам щодо законності і обґрунтованості.
Тому суд апеляційної інстанції вважає необхідним скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Інспектора другого взводу першої роти другого батальйону патрульної поліції Управління патрульної поліції в Миколаївській області Департаменту патрульної поліції України.
Керуючись: ст. ст. 229, 293, 308, 310, 311 315, 317, 321, 322 КАС України, апеляційний суд, 

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково. 
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 лютого 2020  - скасувати та прийняти нове рішення суду.
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до інспектора другого взводу першої роти другого батальйону патрульної поліції Управління патрульної поліції в Миколаївській області Департаменту патрульної поліції України Білоус Олександра Валерійовича про визнання неправомірною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення – відмовити повністю.
Постанова суду набирає законної сили негайно після її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду на протязі тридцяти днів з дня отримання сторонами повного судового рішення.
Повне судове рішення виготовлено 17 квітня 2020.

Суддя-доповідач:

Судді: