Постанова
Іменем України
 
09 квітня 2020 року
м. Київ
 
справа № 2-327/12
провадження № 61-12452св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Калараша А. А. (суддя-доповідач), Сімоненко В. М., Штелик С. П.,
 
учасники справи:
позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Надра»,
відповідач - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження справу за касаційною скаргоюПублічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» Білої Ірини Володимирівни на постанову Сумського апеляційного суду від 22 травня 2019 року у складі колегії суддів: Ткачук С. С., Кононенко О. Ю., Криворотенко В. І.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У жовтні 2011 року Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» 
(далі - ПАТ «КБ «Надра», Банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.
 
Позовна заява мотивована тим, що 22 травня 2008 року між ПАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 15/2008/441703/2/443, згідно якого, останній отримав кредит в розмірі 250 000,00 грн на умовах строковості, платності та повернення. Також вказували, що з метою забезпечення виконання позичальником взятих на себе зобов`язань за вказаним договором, між ПАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки від 22 травня 2008 року, згідно якого останній зобов`язувався відповідати перед кредитором за належне виконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань. Наголошував на тому, що згідно умов вищевказаного кредитного договору позичальник зобов`язувався в порядку та на умовах визначених кредитним договором повертати кредит, виплачувати відсотки за користування кредитом, сплачувати неустойки та інші передбачені платежі в розмірі, строки та на умовах, що передбачені договором та графіком погашення кредиту. Однак позичальник в порушення умов кредитного договору свої зобов`язання належним чином не виконав, у результаті чого станом на день подання позовної заяви має заборгованість перед Банком в розмірі 373 585,28 грн, з яких: 231 492,05 грн заборгованість зі сплати суми кредиту, 95 758,55 грн заборгованість за процентами, 17 285,35 грн заборгованість зі сплати пені, 12 758,10 грн - інфляційні збитки, 16 291,23 грн - штраф. Також Банк звертав увагу суду на те, що у разі порушення позичальником обов`язків встановлених кредитним договором, він має право вимагати дострокового виконання зобов`язань за кредитним договором від позичальника та поручителя в солідарному порядку.
 
У зв`язку з викладеним Банк просив стягнути в солідарному порядку з 
ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на його користь заборгованість за кредитним договором від 22 травня 2008 року № 15/2008/441703/443 в розмірі 373 585,28 грн, з яких: 231 492,05 грн заборгованість зі сплати суми кредиту, 95 758,55 заборгованість за процентами, 17 285,35 грн - заборгованість зі сплати пені, 12 758,10 грн - інфляційні збитки, 16 291,23 грн - штраф.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
 
Заочним рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 21 лютого 2012 року позов задоволено.
Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором в розмірі 373 585,28 грн.
Стягнуто в дольовому порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «КБ «Надра» в рахунок відшкодування судового збору по 850,00 грн з кожного та в рахунок відшкодування витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи по 60,00 грн з кожного.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки боржник та поручитель належним чином не виконують взяті на себе зобов`язання щодо повернення кредиту, та станом на день розгляду справи мають заборгованість в розмірі 373 585,28 грн, то наявні всі правові підстави для стягнення з них цієї заборгованості в солідарному порядку в повному обсязі.
 
Постановою Сумського апеляційного суду від 22 травня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану адвокатом Булановим О. М., задоволено.
Заочне рішення Зарічного районного суду м. Суми від 21 лютого 2012 року в частині стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_2 на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованості за кредитним договором в розмірі 373 585,28 грн та в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «КБ «Надра» 850,00 грн в рахунок відшкодування судового збору, а також 60,00 грн в рахунок відшкодування витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення.
У задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості з ОСОБА_2 в розмірі 373 585,28 грн на користь ПАТ «КБ «Надра» відмовлено.
У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Вирішено питання щодо судових витрат у справі.
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що Банк пред`являючи у 
2010 році позовні вимоги до ОСОБА_2 як до майнового поручителя за договором іпотеки фактично змінив строк виконання договору. Зокрема позов Банку до ОСОБА_2 про дострокове повернення боргу та звернення стягнення на предмет іпотеки у справі № 2-184/2010 було задоволено рішенням Сумського районногосуду Сумської області від 28 квітня 2010 року, тому звертаючись до суду з указаним позовом Банк таким чином змінив строк виконання основного зобов`язання. Отже, право позивача на пред`явлення вимоги до поручителя сплило 29 жовтня 2010 року, тому саме з цього моменту договір поруки вважається припиненим у відповідності до вимог частини четвертої статті 559 ЦК України, оскільки Банк досудову вимогу про сплату боргу ОСОБА_2 , як поручителю направив лише 12 жовтня 2011 року 
(а. с. 17), тобто через 1 рік 5 місяців 16 днів після настання строку виконання основного зобов`язання. ОСОБА_1 апеляційна скарга на заочне рішення Зарічного районного суду м. Суми від 21 лютого 2012 року не подавалася, тому рішення суду першої інстанції переглядалося лише в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
У липні 2019 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ПАТ «КБ «Надра» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» Білої І. В. на постанову Сумського апеляційного суду від 22 травня 2019 року.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У касаційній скарзі ПАТ «КБ «Надра» вособі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» Білої І. В., посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржувану постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувана Банком постанова є незаконною та необґрунтованою, оскільки судом апеляційної інстанції неправильно було встановлено обставини у справі, які мають значення для правильного вирішення спірних правовідносин. Зокрема вказає, що строк дії кредитного договору від 
22 травня 2008 року № 15/2008/441703/2/443 сторонами було погоджено до 
21 травня 2015 року, тому висновок апеляційного суду, що цей строк Банком було змінено шляхом пред`явлення до Сумського районногосуду Сумської області позову про дострокове повернення боргу та звернення стягнення на предмет іпотеки є неправильним. Також зазначає про те, що поза увагою суду апеляційної інстанції також залишилась та обставина, що погашення заборгованості за вказаним договором мало відбуватися згідно графіку платежу, тому суд апеляційної інстанції не звернув увагу на те, що до частини платежів, які мав би сплачувати боржник до 
21 травня 2015 року ще не сплив строк визначений частиною четвертою статті 
559 ЦК України. Також вказує про те, що судом апеляційної інстанції було залишено поза увагою правові висновки Великої Палати Верховного Суду викладені в постанові від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-154цс18), зокрема стосовно того, що в даному випадку порука могла припинитися лише в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення спірних коштів, а не щодо повернення всієї суми заборгованості. Наголошує на тому, що наявність судового рішення про стягнення з боржника на їх користь заборгованості за кредитним договором не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє їх права на отримання сум шляхом звернення стягнення на передане боржником в іпотеку нерухоме майно.
 
Доводи інших учасників справи
 
Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 02 серпня 2019 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі і витребувано цивільну справу з Зарічного районного суду м. Суми.
 
У серпні 2019 року справу № 2-327/12 передано до Верховного Суду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суди встановили, що 22 травня 2008 року між ПАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 15/2008/441703/2/443, згідно якого останній отримав кредит в розмірі 250 000,00 грн зі строком повернення до 21 травня 
2015 року.
 
Відповідно до пункту 1.3 Кредитного договору плата за користування кредитними коштами складає 18,9 % річних.
 
У розділі 3 Кредитного договору від 22 травня 2008 року визначено, що для забезпечення виконання зобов`язань по цьому договору ОСОБА_2 (іпотекодавець) передає в іпотеку жилий будинок за адресою: АДРЕСА_1 оціночною вартістю 
359 000,00 грн та земельну ділянку оціночною вартістю 27 261,00 грн за цією ж адресою (а. с. 8 том 1). Таким чином, вказаний договір було забезпечено іпотекою.
 
22 травня 2008 року між ОСОБА_2 та ПАТ «КБ «Надра» було укладено договір поруки, згідно якого ОСОБА_2 зобов`язувався відповідати перед кредитором за належне виконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань (а. с. 14-15 том 1).
 
Також судом апеляційної інстанції було встановлено, що через невиконання боржником своїх зобов`язань, Банк звернувся до Сумського районного суду Сумської області з позовом до ОСОБА_2 про дострокове повернення боргу та звернення стягнення на предмет іпотеки та рішенням Сумського районного суду Сумської області від 28 квітня 2010 року позов було задоволено.
Звернуто стягнення в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором від 22 травня 2008 року № 15/2008/441703/2/443 на житловий будинок з надвірними будівлями, та земельну ділянку, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , які були передані в іпотеку ОСОБА_2 .
 
Зі змісту рішення Сумського районного суду Сумської області від 28 квітня 2010 року судом апеляційної інстанції було встановлено, що заборгованість по кредиту яка утворилася станом на 23 грудня 2009 року, тобто станом на день пред`явлення вимоги до майнового поручителя становила 251 687,81 грн, з яких: 231 492,00 грн - заборгованість по тілу кредиту, 17 448,03 грн - заборгованість за процентами за користування тілом кредиту та 1 315,29 грн - заборгованість зі сплати 
пені (а. с. 18 том 2).
 
Також судом апеляційної інстанції було встановлено, що у вищевказаній структурі заборгованості були відсутні інфляційні збитки та штраф.
 
Також судом було зазначено, що якщо порівнювати структуру боргу, яка утворилася станом на день пред`явлення вимоги до майнового поручителя та станом на день пред`явлення позову про стягнення заборгованості у цій справі, то Банком після пред`явлення позову до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, серед іншого, було нараховано 78 310,52 грн процентів за користування кредитними коштами та 15 970,06 грн пені.
 
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року 
№ 460-ІХ установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Тому в тексті цієї постанови норми ЦПК України наводяться в редакції, яка була чинною станом на 07 лютого 2020 року.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційноїскарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги та дослідивши матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).
 
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
 
Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
 
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України цієї норми зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
 
Згідно з нормою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
 
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
 
Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.
 
При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов`язання» (статті 530, 631 ЦК України).
 
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
 
Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (частина перша статті 530 ЦК України).
 
Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 
1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу(частина друга статті 1050 ЦК України).
 
Тобто, звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. 
 
Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.
 
Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.
 
Такий правовий висновок було викладено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження 
№ 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження 
№ 14-318цс18) та в постанові Верховного суду від 20 березня 2019 року у справі № 641/10025/15-ц (провадження № 61-7343св18), підстав відступати від яких колегія суддів не вбачає.
 
Судом апеляційної інстанції було встановлено, що між Банком та  ОСОБА_1 
22 травня 2008 року було укладено кредитний договір № 15/2008/441703/2/443, згідно якого останній отримав кредит в розмірі 250 000,00 грн зі строком повернення до 21 травня 2015 року.
 
Тобто кредитним договором було встановлено строк виконання кредитних зобов`язань боржника, а саме з 22 травня 2008 року до 21 травня 2015 року. Також умовами вказаного кредитного договору було передбачено повернення кредитних коштів згідно графіку щомісячних платежів.
 
У пункті 4.1.4 кредитного договору вказано, що у випадку виникнення у позичальника прострочення сплати відсотків за користування кредитом згідно графіком за будь-який період, а також у випадку порушення заставодавцем будь-якої умови договору застави (стаття 3 цього договору), Банк має право достроково витребувати наданий позичальнику кредит, у тому числі звернути стягнення на заставлене майно. Про дострокове витребування кредиту Банк письмово сповіщає позичальника.
 
У пункті 7.1.3. кредитного договору зазначено, що у випадку невиконання (часткового невиконання) позичальником своїх зобов`язань по цьому договору, у тому числі по поверненню кредиту та сплаті відсотків, звернути стягнення на заставлене майно відповідно до діючого законодавства України для погашення в повному обсязі заборгованості за кредитом, відсотками та неустойкою , якщо її буде зараховано.
 
Отже, умовами кредитного договору, укладеного між Банком та позичальником, було передбачено право Банку на дострокове повернення всього розміру кредитної заборгованості.
 
Також судом апеляційної інстанції було встановлено, що рішенням Сумського районного суду Сумської області від 28 квітня 2010 року у справі № 2-184/2010 було задоволено позов Банку до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_1 , про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.
 
Звернуто стягнення в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором від 22 травня 2008 року № 15/2008/441703/2/443 на житловий будинок з надвірними будівлями, та земельну ділянку, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , які були передані в іпотеку ОСОБА_2 .
 
Зі змісту вказаного рішення суду від 28 квітня 2010 року судом апеляційної інстанції було встановлено, що заборгованість за кредитом яка утворилася станом на 
23 грудня 2009 року та становила 251 687,81 грн, з яких: 231 492,00 грн - заборгованість по кредиту, 17 448,03 грн - заборгованість за процентами за користування тілом кредиту та 1 315,29 грн - заборгованість зі сплати пені (а. с. 18 том 2).
 
Таким чином, суд апеляційної інстанції повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які ним було оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, дійшов правильного висновку, що Банк змінив строк виконання кредитного зобов`язання в повному обсязі з 21 травня 2015 року на 28 квітня 2010 року та врахувавши, що саме з указаної дати у Банку припинилося право нараховувати передбачені договором проценти за кредитом, пені та штрафу, оскільки звертаючись у 2010 році до суду з позовом про дострокове повернення всієї суми заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до вимог частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк кредитування.
 
Отже звернувшись із вимогою про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення, Банк таким чином реалізував своє право на пред`явлення вимоги в порядку частини другої статті 1050 ЦК України, та змінив строк виконання в повному обсязі кредитного зобов`язання позичальника, а отже, у нього припинилося право нараховувати проценти за кредитом, після чого позивач не вправі був здійснювати нарахування процентів та пені.
 
Після зміни строку виконання зобов`язання (28 квітня 2010 року) усі наступні платежі, передбачені графіком сплати щомісячних платежів, не мають правового значення, оскільки Банком відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України було змінено основний строк повернення всієї суми заборгованості.
 
Щодо визнання припиненою поруки ОСОБА_2 слід зазначити наступне.
 
Згідно із частиною четвертою статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.
 
У пунктах 5.2 та 5.3 договору поруки від 22 травня 2008 року вказано, що цей договір вступає у силу з моменту його підписання сторонами. Дія цього договору закінчується належним виконанням позичальником взятих на себе зобов`язань по кредитному договору чи виконанням поручителем своїх зобов`язань, згідно умовами цього договору.
 
Разом з тим, умови договору поруки про його дію до повного припинення всіх зобов`язань боржника не свідчать про те, що договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.
 
Строк, передбачений нормою частиною четвертою статті 559 ЦК України, є преклюзивним (припиняючим), тобто його закінчення є підставою для припинення поруки. У разі пропуску кредитором строку заявлення вимог до поручителя цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобов`язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений цією нормою, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін.
 
З огляду на преклюзивний характер строку поруки й зумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію забезпеченого порукою зобов`язання застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя.
 
Отже, вимогу до поручителя про виконання ним зобов`язання за договором поруки слід пред`явити в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або з дня, встановленого кредитором для дострокового повернення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту одноразовим платежем).
 
Оскільки Банк пред`являючи вимогу про дострокове повернення всієї суми заборгованості за кредитом до ОСОБА_2 , як до майнового поручителя за договором іпотеки фактично змінив строк виконання основного зобов`язання, тому саме з 28 квітня 2010 року настав строк виконання основного зобов`язання за вказаним кредитним договором.
 
Таким чином, право позивача на пред`явлення вимоги до поручителя сплило 
29 жовтня 2010 року та саме з цього моменту договір поруки є припиненим відповідно до вимог частини четвертої статті 559 ЦК, а з новим позовом про сплату кредитної заборгованості до ОСОБА_2 , як до поручителя, Банк звернувся 
18 жовтня 2011 року (відповідно до відтиску поштового штемпеля на конверті 
(а. с. 4-28 том 1), тобто через 1 рік 5 місяців 23 дні після настання строку виконання основного зобов`язання.
 
Таким чином суд апеляційної інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин, нормами матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановивобставини справи, внаслідок чого дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову Банку до ОСОБА_2 , як до поручителя, оскільки після зміни строку виконання основного зобов`язання спливло більше ніж один рік, тому порука є припиненою в силу вимог частини четвертої статті 559 ЦК України.
 
Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми матеріального права є необґрунтованими та зводяться до власного тлумачення заявником норм матеріального права.
 
Також необґрунтованими є доводи касаційної скарги стосовно того, що порука є дійною до фактичного повернення спірних коштів боржника, оскільки вказані доводи спростовуються вищевказаними нормами матеріального права.
 
Не заслуговують і на увагу доводи касаційної скарги, що порука припинилася лише до частини щомісячних платежів, а не щодо всієї суми заборгованості, оскільки Банк звертаючись у 2010 році з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок дострокового погашення всієї заборгованості таким чином змінив строк виконання й основного зобов`язання, тому усі наступні платежі після зміни строку виконання основного зобов`язання, передбачені графіком сплати щомісячних платежів, не мають правового значення.
 
Інші доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів першої та апеляційної інстанцій.
 
Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК Українисуд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду без змін.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ :
 
Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» Білої Ірини Володимирівни залишити без задоволення.
 
Постанову Сумського апеляційного суду від 22 травня 2019 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                            А. А. Калараш

 В. М. Сімоненко

 С. П. Штелик