Номер провадження: 22-ц/813/2570/20 
Номер справи місцевого суду: 521/8954/19
Головуючий у першій інстанції Мирончук Н.В.
Доповідач Громік Р. Д.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.05.2020 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого – Громіка Р.Д.,
суддів – Драгомерецького М.М., Дрішлюка А.І.,
за участю секретаря – Фабіжевської Т.С.,
розглянувши у спрощеному порядку за відсутністю учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 27 листопада 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння, 

ВСТАНОВИВ:
До Малиновського районного суду м. Одеси звернулася з позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про витребування майна з чужого незаконного володіння.
Свої позовні вимоги позивач обґрунтувала наступним.
Позивач вказала, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 , та складається з однієї житлової кімнати, загальною площею - 28,4 кв. м., згідно з договором купівлі - продажу об`єкту нерухомого майна № 1142, від 09.02.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Плигіною Ж. О.
Також, вона вказала, що здійснила реконструкцію належної їй на праві приватної власності відповідної квартири, шляхом прибудови та збільшення її площі. Такі дії були необхідними для забезпечення належних санітарних умов існування власної родини, до складу якої входять троє дітей, а саме: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Крім того, позивач вказала, що після проведеної нею реконструкції квартири, загальна площа квартири збільшилась до 213,2 кв. м, з якої - житлова - 66,3 кв.
Як вказує позивач, після завершення реконструкції відповідного об`єкту нерухомого майна, Позивач звернулась за допомогою для введення квартири в експлуатацію до громадян ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які, на думку позивача, скориставшись ситуацією та її юридичною необізнаністю, у судовому порядку визнали за собою право власності на прибудову до квартири АДРЕСА_2 , при цьому присвоївши їй адресу: АДРЕСА_3 .
Посилаючись на заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси, від 31 січня 2011 року, позивач вказала, що цим рішенням були задоволені позовні вимоги ОСОБА_6 та ОСОБА_7 до ОСОБА_8 та визнано за ОСОБА_6 та ОСОБА_7 право власності на квартиру АДРЕСА_4 .
Позивач вказує, що вона стала жертвою обману, а тому нею було вжито заходи, спрямовані на оскарження заочного рішення Малиновського районного суду м. Одеси, від 31 січня 2011 року.
Таким чином, на думку позивача, реконструйований об`єкт нерухомого майна, а саме прибудова до квартири АДРЕСА_5 вибула з володіння Позивача не з її волі, а іншим шляхом.
З вимогами Позивача відповідач ОСОБА_2 не погоджується та вказує, що вона є добросовісним набувачем і на законних підставах набула право власності на квартиру АДРЕСА_4 та отримала свідоцтво про право власності на нерухоме майно.
Також, відповідач не погоджується з доводами позивача, заявленими в позові стосовно того, що позивач вказала у позовній заяві, що вона звернулася за допомогою для введення квартири в експлуатацію до громадян ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які скористалися ситуацією і у судовому порядку визнали за собою право власності на квартиру, присвоївши їй адресу: АДРЕСА_3 та зрозумівши, що вона стала жертвою обману, нею було вжито заходи, спрямовані на оскарження рішення, від 31.01.2011 року по справі за №1519/2-4788/11.
Вказані твердження, на думку відповідача, не відповідають дійсності, оскільки, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 звернулися до суду за захистом своїх прав та інтересів з позовом до ОСОБА_8 , про усунення перешкод у користуванні та визнання права власності, мотивуючи тим, що 20 серпня 2007 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_8 (дошлюбне призвіще якої - ОСОБА_9 ) був укладений договір позики, за умовами якого: ОСОБА_8 отримала від ОСОБА_6 50 000 доларів США для будівництва квартири та зобов`язалась повернути борг до 01 січня 2008 року.
Також, посилаючись на умови договору позики, вона вказала, що за умовами договору, у випадку невиконання своїх зобов`язань за розпискою, позивачка зобов`язалась передати ОСОБА_6 у приватну власність новозбудовану квартиру АДРЕСА_6 .
Позивач борг не повернула і у лютому 2008 року надала розписку про те, що, дозволяє ОСОБА_6 добудувати квартиру за власні кошти з наступним оформленням права приватної власності на його, ОСОБА_6 , ім`я.
Оскільки Позивач свої зобов`язання так і не виконала, то ОСОБА_6 та ОСОБА_7 звернулися до суду за захистом своїх прав та інтересів.
В серпні 2008 року ОСОБА_8 було надано дозвіл ОСОБА_6 на реєстрацію оскаржуваної квартири в органах МБТІ на його власне прізвище, про що свідчить копія розписки, від 20.08.2008 року.
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 27 листопада 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права.
В доводах апеляційної скарги зазначено, що судом першої інстанції надано перевагу доводам відповідача, не надано належної оцінки доводам позивача, які, зокрема, засновані на судових рішеннях вищих інстанції зі спірного питання.
У судове засідання, призначене на 07 травня 2020 року, сторони у справі не з`явились, були належним чином сповіщені про дату, час та місце слухання справи. Від сторін у справі заяв про відкладення справи до суду апеляційної інстанції не надходило.
Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено – повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Повне судове рішення виготовлене 18 травня 2020 року.
Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.
Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом першої інстанції правильно були встановлені наступні обставини.
З матеріалів справи вбачається, що 09 лютого 2007 року АКБ «Порто-Франко» уклав з гр. ОСОБА_10 кредитний договір № 298/2 – 07, відповідно до якого ОСОБА_10 отримала кредит на покупку нерухомості, у розмірі 65000,00 доларів США, на термін до 08 лютого 2014 року, зi сплатою 14% річних за користування кредитними коштами (т. 1, а.с. 147).
У той же день, 09 лютого 2007 року, на підставі Договору кyпівлі-продажу нерухомого майна, ОСОБА_10 було придбано за кошти банку, нерухоме майно: ізольовану квартиру під АДРЕСА_1 , загальною площею 28,4 кв.м., житловою площею 14,3 кв.м. (т. 1, а.с. 26-27,147)
Також, у той же день, 09 лютого 2007 року, в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, від 09.02.2007 року, АКБ «Порто - Франко» уклав з гр. ОСОБА_10 іпотечний договір з наданням в iпотеку банку нерухомого майна: ізольованої квартири, під АДРЕСА_1 , загальною площею 28,4 кв.м., житловою площею 14,3 кв.м. (т. 1, а.с. 147)
Крім того, 21 березня 2007 року, АКБ «Порто-Франко» уклав з гр. ОСОБА_10 додаткову угоду №1 до кредитного договору № 298/2 – 07, відповідно до якого ОСОБА_10 змінено суму кредиту на 93122,11 доларів США. (т. 1, а.с. 147)
Також, 28 лютого 2007 року АКБ «Порто-Франко» уклав з гр. ОСОБА_10 кредитний договір № 501/3 – 07, відповідно до якого, ОСОБА_10 отримала кредит на покупку автомобіля, у розмірі 38000,00 доларів США, на термін до 06.05.2008року, зi сплатою 14 % річних за користування кредитними коштами (т. 1, а.с. 147)
У зв`язку з несплатою ОСОБА_10 боргу за вказаними кредитними договорами, АКБ «Порто-Франко» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_10 та її поручителя ОСОБА_11 .
15 червня 2010 року, рішенням Малиновського районного суду м. Одеси по справі №2-767/10 позов Акціонерного комерційного банку «Порто-Франко» до ОСОБА_10 , поручителя ОСОБА_11 , про стягнення заборгованості було задоволено в повному обсязі; визнано за АКБ «Порто-Франко» право власності на предмет іпотеки - нерухоме майно однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_7 загальною площею 28,4 кв.м., житловою площею 14,3 кв.м. Стягнено в солідарному порядку з ОСОБА_10 , ОСОБА_11 залишок заборгованості за кредитним договором № 501/3 - 07 від 28.02.2007 року та кредитним договором № 298/2 - 07 від 09.02.2007року в розмірі 129 587, 09 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становить І038199,93 грн. на користь Акціонерного комерційного банку «Порто-Франко» (а.с.148).
Згідно до Дублікату Договору кyпівлі-продажу нерухомого майна від 09.02.2007р., ОСОБА_10 , квартири, під АДРЕСА_1 , загальною площею 28,4 кв.м., житловою площею 14,3 кв.м., дублікат договору купівлі-продажу від 09.02.2007р., отримала 23 квітня 2012 року, замість втраченого договору купівлі-продажу, ОСОБА_8 (т.1, а.с. 26-27)
Також, на підставі вказаного Дублікату договору купівлі-продажу від 09.02.2007р., отриманого нею 23 квітня 2012 року, замість втраченого договору купівлі-продажу, ОСОБА_8 , 24 квітня 2012 року зареєструвала в КП «ОМБТІ та РОН» вказану квартиру на ОСОБА_10 (т. 1, а.с. 28)
Відповідно до наданої до суду позивачем ОСОБА_1 , копії технічного паспорту, від 16 лютого 2007 року, на квартиру, під АДРЕСА_1 , загальною площею 28,4 кв.м., житловою площею 14,3 кв.м., квартира належить ОСОБА_10 (т. 1, а.с. 29-30).
Згідно до наданої до суду позивачем ОСОБА_1 , копії технічного паспорту на квартиру, під АДРЕСА_1 , вказана квартира містить інший розмір, а саме: загальну площу 213,2 кв.м., житлову площу 66,3 кв.м., власником її на дату – ІНФОРМАЦІЯ_4 , вказано ОСОБА_10 (т. 1, а.с. 29-30).
Згідно наданої до суду позивачем ОСОБА_1 , копії Свідоцтва про народження дитини, в м. Одесі, ІНФОРМАЦІЯ_5 народився ОСОБА_5 , його батьки: батько - ОСОБА_12 , мати - ОСОБА_13 , громадянка Молдови (т. 1, а.с. 21).
Відповідно до наданої до суду позивачем ОСОБА_1 , копії Свідоцтва про народження дитини, в м. Одесі, ІНФОРМАЦІЯ_6 народилася ОСОБА_3 , її батьки: батько - ОСОБА_12 , мати - ОСОБА_13 , громадянка Молдови (т. 1, а.с. 22).
Згідно наданої до суду позивачем ОСОБА_1 , копії Свідоцтва про народження дитини, в м. Одесі, ІНФОРМАЦІЯ_7 народилася ОСОБА_4 , її батьки: батько - ОСОБА_12 , мати - ОСОБА_13 , громадянка України (т. 1, а.с. 20).
Відповідно до наданої до суду позивачем ОСОБА_1 , копії Свідоцтва про розірвання шлюбу, в м. Одесі, розірвано шлюб 24 червня 2010 року між ОСОБА_12 та ОСОБА_8 , після розірвання шлюбу, залишено дружині прізвище ОСОБА_14 (т. 1, а.с. 25).
Згідно наданої до суду позивачем ОСОБА_1 , копії Свідоцтва про шлюб, в м. Одесі, 30 квітня 2015 року зареєстровано шлюб між громадянином ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_8 та ОСОБА_8 , що народилася ІНФОРМАЦІЯ_9 в Республіці Молдова. Після укладення шлюбу, прізвище дружини - ОСОБА_16 (т. 1, а.с. 24).
Відповідно до наданої до суду позивачем ОСОБА_1 , копії паспорту, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , уродженка Молдови, зареєстрована в квартирі, під АДРЕСА_1 , з 11.08.2008року. Паспорт отримала 20 травня 2015 року (т. 1, а.с. 15-17).
Виходячи з аналізу вивчених у судовому засіданні документів, позивач в період з 2001 року по 30 квітня 2015 року мала прізвище ОСОБА_14 , а після укладення шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_11 , отримала прізвище ОСОБА_16 .
Проте, яким чином, в період з 2001 року по ІНФОРМАЦІЯ_11 , маючи прізвище ОСОБА_14 , вона користувалась і дошлюбним прізвищем ОСОБА_9 , доказів до суду першої інстанції нею не надано та документів, які б підтверджували її прізвище, як ОСОБА_9 , одночасно з прізвищем ОСОБА_14 , в указаний період часу, не надано.
Між тим, і кредитні договори в 2007 році, і договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 та складається з однієї житлової кімнати, загальною площею - 28,4 кв. м., нею укладались не як ОСОБА_14 , а як ОСОБА_9 , у той же час, в Свідоцтвах про народження дітей, в 2001 року, в 2004 року та в 2008 року вказано матір - ОСОБА_13 .
Судом першої інстанції також вірно встановлено, що в провадженні Малиновського районного суду м. Одеси знаходилась справа №521/3654/13-ц за позовом ОСОБА_17 до ОСОБА_18 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , Комунального підприємства “Бюро технічної інвентаризації Одеської міської ради”, Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсними і скасування державної реєстрації.
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 01 квітня 2014 року позов ОСОБА_8 до ОСОБА_18 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , Комунального підприємства “Бюро технічної інвентаризації Одеської міської ради”, Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсними і скасування державної реєстрації, було задоволено повністю.
27 травня 2014 року апеляційний суд Одеської області скасував рішення суду першої інстанції, від 01 квітня 2014 року та ухвалив нове рішення, про відмову в задоволенні позову ОСОБА_17 .(т. 1, а.с. 142-144)
На рішення апеляційного суду Одеської області, від 27.05.2014 року, ОСОБА_8 було подано касаційну скаргу. 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 вересня 2014 року касаційну скаргу ОСОБА_8 відхилено, а рішення апеляційного суду Одеської області від 27 травня 2014 року залишено без змін. (т. 1, а.с. 145)
Щодо тверджень позивача про те, що вона стала жертвою обману, та нею було вжито заходи, спрямовані на оскарження рішення, від 31 січня 2011 року, по справі за №1519/2-2779/11, суд першої інстанції вірно зазначив наступне.
Згідно до копії позову, долученого до матеріалів справи, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , звернулися до суду за захистом своїх прав та інтересів з позовом до ОСОБА_8 , про усунення перешкод у користуванні та визнання права власності, мотивуючи тим, що 20 серпня 2007 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_8 (дошлюбне призвіще - ОСОБА_9 ), був укладений договір позики, за умовами якого, Позивач отримала у борг 50000 доларів США для будівництва квартири та зобов`язалась повернути борг до 01 січня 2008 року, але, борг не повернула (т. 1, а.с.193-194).
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси по справі №1519/2-2779/11, встановлено, що, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , звернулися до суду за захистом своїх прав та інтересів з позовом до ОСОБА_8 , про усунення перешкод у користуванні та визнання права власності, мотивуючи тим, що 20 серпня 2007 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_8 (дошлюбне призвіще - ОСОБА_9 ), був укладений договір позики, за умовами якого, Позивач отримала у борг 50000 доларів США для будівництва квартири та зобов`язалась повернути борг до 01 січня 2008 року та не повернула.
У випадку невиконання своїх зобов`язань за розпискою, Позивачка зобов`язалась передати ОСОБА_6 у приватну власність новозбудовану квартиру АДРЕСА_6 (т. АДРЕСА_8 , а.с. 108).
Позивач борг не повернула і у лютому 2008 року надала розписку про те, що дозволяє ОСОБА_6 добудувати квартиру за власні кошти з наступним оформленням права приватної власності на ім`я ОСОБА_6 (т. 1. а.с.109).
ОСОБА_6 та ОСОБА_7 звернулися до суду за захистом своїх прав та інтересів, аргументуючи тим, що ОСОБА_8 свої зобов`язання за позикою не виконала.
Також, в серпні 2008 року ОСОБА_8 - позивачем по справі, було надано дозвіл ОСОБА_6 на реєстрацію оскаржуваної квартири в органах МБТІ та реєстрацію її на його власне прізвище, про що свідчить копія розписки, від 20.08.2008 року (а.с.110).
Крім того, на представлення своїх інтересів по справі №1519/2-2779/11 в Малиновському районному суді м. Одеси, позивач по справі ОСОБА_8 уповноважила гр. ОСОБА_19 вести її судові справи, із усіма правами, наданими законом позивачу, відповідачу, третій особі, потерпілому, в тому числі з правом повної або часткової відмови від позовних вимог, визнання позову тощо, що підтверджується копією довіреності, від 11 січня 2008 року, посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Одеської області Гашовою В.В. та зареєстрованої в реєстрі за №79 (т. 1, а.с. 231).
В судовому засіданні по справі №1519/2-2779/11 за позовом ОСОБА_6 та ОСОБА_7 до ОСОБА_8 , про визнання права власності, яке відбулося 31 січня 2011 року, представник Позивача ОСОБА_8 - ОСОБА_19 позовні вимоги позивачів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , визнав у повному обсязі (т. 1, а.с. 103-104).
Вказане рішення Малиновського районного суду м. Одеси, від 31 січня 2011 року, по справі №1519/2-2779/11, ОСОБА_8 не оскаржувала.
За апеляційною скаргою не позивача ОСОБА_8 , а представника Одеської міської ради, апеляційний суд Одеської області 22 травня 2012 року скасував заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 31 січня 2011 року по справі №1519/2-2779/11 та відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , з підстав, що об`єкт (квартира АДРЕСА_2 / АДРЕСА_8 ) не було введено до експлуатації.
Щодо заяви позивача, що Малиновською районною адміністрацією Одеської міської ради досліджувалось питання кому саме належить новозбудована квартира і це вбачається з розпорядження Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради «Про приведения об`єкту нерухомого майна до попереднього стану за адресою: АДРЕСА_7 », суд першої інстанції правильно зазначив про таке.
25 травня 2011 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було укладено з ОСОБА_18 договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Марченко А. М., зареєстрований в реєстрі за № 381, про продаж квартири АДРЕСА_4 .
23 серпня 2012 року, між ОСОБА_18 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Зілковською К. А., зареєстрований в реєстрі за № 805, про продаж квартири АДРЕСА_4 .
Перед укладенням між ОСОБА_2 та ОСОБА_18 , договору, зазначена квартира АДРЕСА_4 , була предметом іпотеки, оскільки, між ОСОБА_18 та ТОВ «Інвестсистеми 2020» було укладено кредитний договір та іпотечний договір, від 06.10.2011 року (т. 1, а.с. 99-102) .
Також, право власності ОСОБА_2 на вказану квартиру, було зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН».
19 серпня 2015 року Малиновським районним судом м. Одеси було прийнято рішення, по cпpaвi №521/14693/13-ц, за позовом Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради до ОСОБА_8 , за участю третіх ociб: Одеської міської ради, ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Топ Фінанс», про зобов`язання привести самочинно збудований об`єкт нерухомого майна до попереднього стану. Вказаним рішенням, позов Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, було залишено без задоволення.
Також, вказаним рішенням, визнано право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_4 , та, цим же рішенням було встановлено, що Відповідач є добросовісним набувачем cпipної квартири за відплатним договором.
Крім того, по даній cпpaвi було залучено до участі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: правонаступника третьої особи: ПАТ АБ «Порто-Франко» - ТОВ «Фінансова компанія «Топ Фінанс», яка заперечувала в задоволенні позову з посиланням на те, що є правонаступником ПАТ АБ «Порто-Франко», яке звернулося до ОСОБА_8 з позовом про визнання права власності на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 (т. АДРЕСА_8 , а.с. 149-150).
Також, відповідно до заочного рішення Малиновського районного суду м. Одеси, від 15 червня 2010 року, по cпpaвi №2-767/10, позов АКБ «Порто-Франко» до ОСОБА_10 , поручителя ОСОБА_11 , про стягнення заборгованості, задоволено в повному обсязі та вирішено визнати за АКБ «Порто-Франко» право власності на предмет іпотеки - нерухоме майно: однокімнатну квартиру, за адресою: АДРЕСА_7 , загальною площею 28,4 кв.м., житловою площею 14,3 кв.м. (т. 1, а.с. 147-148).
Тобто, згідно вказаного рішення, на однокімнатну квартиру, за адресою: АДРЕСА_7 , загальною площею 28,4 кв.м., житловою площею 14,3 кв.м. визнано право власності за АКБ «Порто-Франко», правонаступником якого є ТОВ «Фінансова компанія «Топ Фінанс» (т. 1, а.с. 147-148).
Також, в провадженні Малиновського районного суду знаходилась справа №521/420/13-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_8 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Малиновська районна адміністрація Одеської міської ради, в особі органу опіки та піклування, про усунення перешкод у користуванні квартирою, шляхом виселення.
05 листопада 2015 року Малиновським районним судом м. Одеси було винесено рішення по зазначеній справі, яким позов ОСОБА_2 було задоволено повністю (т. 1, а.с. 151-153).
На вказане рішення позивачем було подано апеляційну скаргу.
Ухвалою апеляційний суд Одеської області від 27 березня 2017 року рішення Малиновського районного суду м. Одеси, від 05 листопада 2017 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_8 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення залишено без змін, а апеляційну скаргу відхилено (т. 1, а.с. 151-153).
Крім того, 10 грудня 2018 року Верховним Судом, у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду було прийнято постанову по справі №521/420/13-ц, якою, касаційну скаргу Позивача залишено без задоволення, а рішення Малиновського районного суду м. Одеси, від 05 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 27 березня 2017 року залишено без змін (т. 1, а.с. 156-157).
Також, в цій постанов від 10 грудня 2018 року Верховний Суд зазначив, що саме ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_6 , на підставі договору купівлі-продажу, правомірність якого встановлена судовим рішенням.
Окрім того, згідно свідоцтва про право власності, Індексний №21086533, відповідач ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_4 . (т. АДРЕСА_8 , а.с. 34)
Таким чином, виходячи з вивчених у судовому засіданні матеріалів справи, суд першої інстанції вірно дійшов до висновку, що даних про те, що у позивача по даній справі, на законних підставах виникло право власності чи право користування квартирою АДРЕСА_4 , матеріали справи не містять.
Також, під час розгляду справи по суті, доказів того, що квартира АДРЕСА_4 , вибула з володіння позивача поза її волею, до суду не було надано, як і не було надано доказів того, що позивач була, або є власником квартири АДРЕСА_6 .
Надана до суду позивачем ОСОБА_1 , копія технічного паспорту на квартиру під АДРЕСА_1 , в якій вказано, що вказана квартира містить загальну площу 213,2 кв.м., житлову площу 66,3 кв.м., та, що власником її на дату - 18.04.2012 року, вказано ОСОБА_10 (а.с.29-30), суд не може прийняти, як доказ, оскільки технічний паспорт не являється правовстановлюючим документом на нерухоме майно.
Відповідно до ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Проте, судом першої інстанції вірно встановлено, що позивач не є власником квартири АДРЕСА_4 .
Тому, твердження позивача про те, що квартира за АДРЕСА_9 2/ АДРЕСА_10 вибула з володіння не з її волі, а іншим шляхом, спростовується наведеними вище доказами.
Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст. 321 ЦК України).
Згідно ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Позивачем не було надано доказів до суду першої інстанції стосовно того, що вона, на підставі правовстановлюючих документів, є чи була власником оскаржуваної квартири.
Щодо заяви позивача про поновлення строків звернення до суду та заяви відповідача про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, суд першої інстанції вірно зазначив наступне.
Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.
Відповідно до ст. 257 ЦПК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.
Відповідно до статті 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня, після відповідної календарної дати, або настання події, з якою пов`язано його початок.
За загальним правилом, перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася, або могла довідатися про порушення свого права, або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Протягом трьох років (загального строку позовної давності), право звернення до суду, позивачем було реалізовано, оскільки позивач неодноразово звертався до суду з позовами стосовно одного і того ж майна: квартири за АДРЕСА_9 2 АДРЕСА_10 .
Тобто, як встановлено в судовому засіданні, позивач зверталась з позовом до суду стосовно того ж майна, але вимоги зазначала інші.
Виходячи з системного аналізу наведених норм права та обставин, встановлених судом, з урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що при зверненні 29.05.2019р. з позовом до суду позивачем не було пропущено строк позовної давності.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно зі ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Частиною 2 статті 78 ЦПК України зазначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Віндикаційний позов - це позов неволодіючого власника до володіючого не власника про витребування та повернення майна, при якому позивач повинен доказати факт існування права власності, та де незаконне володіння - це володіння без відповідної правової підстави.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Також, і ч.1 ст. 15 ЦК України, передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким чином, суд першої інстанції, з огляду на зібрані у справі докази, дійшов до вмотивованого висновку щодо не доведення позивачем своїх позовних вимог до відповідача, а тому, жодних правових підстав для задоволення позову немає.
Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону, є неспроможними. 
Також колегія суддів звертає увагу на те, що стаття 41 Конституції України закріплює право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яку ратифіковано 17.07.1997 року відповідно до Закону України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на повагу своєї власності, безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Пунктом 8 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що відповідно до статей 330, 334 ЦК право власності на нерухоме майно, відчужене особою, яка не мала на це права, виникає у добросовісного набувача з моменту реєстрації права на таке майно, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу воно не може бути витребувано у нього.
Відповідно до п. 21 вищевказаної постанови Пленуму спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, пов`язаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини.
У разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов`язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК.
Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК.
Пунктом 22 вищевказаної постанови Пленуму №5 передбачено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). У зв`язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.
Статтею 388 ЦК України передбачене право власника витребувати майно від добросовісного набувача у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника не з його волі.
Згідно ч. 1 п. 2 ст. 399 ЦК України право володіння припиняється у разі витребування майна від володільця власником або іншою особою.
Пунктами 23, 24 вищезгаданої постанови визначено, що відповідно до статті 388 ЦК та частини 3 статті 10 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача.
У відповідності до п.5 постанови пленуму ВССУ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав», вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суди повинні враховувати положення ч. 2 ст. 328 ЦК, якою встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не випливає із закону. Таким чином, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності включає в себе законність і добросовісність такого набуття.
У відповідності до діючого законодавства України витребуванню в порядку віндикації підлягає тільки індивідуально визначена річ, яка фізично існує на момент витребування, це майно збереглося в натурі та перебувало у фактичному володінні іншої особи.
Крім того, нормами цивільного законодавства передбачені засади захисту права власності. Зокрема стаття 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння.
Якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача, захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий шляхом задоволення віндикаційного позову.
Виходячи з положень зазначених статей, право витребувати майно із чужого незаконного володіння має лише власник цього майна.
Судова колегія звертає увагу на те, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , та складається з однієї житлової кімнати, загальною площею – 28, 4 кв.м. згідно договору купівлі-продажу об`єкту нерухомого майна №1142 від 09.02.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Плигіною Ж.О.
Розглядаючи вказаний спір, суд першої інстанції, з яким погодилась колегія суддів апеляційного суду, встановив, що позивачем ОСОБА_1 не надано жодного належного та допустимого доказу того, що вона дійсно є власником квартири  АДРЕСА_4 .
Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
Також судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Тому, на думку колегії суддів, справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає. 
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 27 листопада 2019 року залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 18 травня 2020 року.

Головуючий                                                        Р.Д. Громік

Судді:                                                        М.М. Драгомерецький

                                                                       А.І. Дрішлюк