Постанова

іменем України
24березня2020 року 
м. Київ 
справа №552/4971/19
провадження № 51-5772км 19
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі – Суд) у складі:
головуючої                                                   ОСОБА_1 ,
суддів                                                            ОСОБА_2 ,    ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання               ОСОБА_4 ,
прокурора                                                    ОСОБА_5 ,
захисника                                                     ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),
обвинуваченого                                          ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції),
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_6 на  ухвалу Полтавського апеляційного суду від 11 вересня 2019 року про відмову у  відкритті апеляційного провадження.
Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Київський районний суд м. Полтави ухвалою від 05 вересня 2019 року задовольнивклопотання прокурора, обравОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , міру запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 діб до  04 листопада 2019 року, без визначення розміру застави.
Ухвалою від 11 вересня 2019 року суддя Полтавського апеляційного суду, керуючись ч. 4 ст. 399 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК),відмовив у відкритті провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вказане судове рішення.
Вимоги касаційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційних скаргах обвинувачений та його захисник просятьна підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК, скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Аргументуючи свою позиціювказують, що суд апеляційної інстанції, відмовляючи у відкритті апеляційного оскарження, не врахував Рішення Конституційного Суду України № 4-13/2019 від 13 червня 2019 року, відповідно до якого обмеження права особи на свободу та особисту недоторканість у кримінальному судочинстві гарантує такій особі і право на судовий захист, у тому числі можливість оскаржити в  апеляційному порядку будь-яких форм і способів обмеження її конституційного права на свободу та особисту недоторканість. Також наголошують, що поза увагою суду апеляційної інстанції залишилися доводи скаржника про незаконність складу суду першої інстанції.
Учасникам кримінального провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду. Клопотань про його відкладення не надходило.
Позиції учасників судового провадження
У суді касаційної інстанції обвинувачений та його захисник підтримали касаційні скарги; прокурор незаперечував проти їх задоволення.
Мотиви Суду
Перевіривши матеріали провадження за касаційною скаргою, Суд дійшов висновку, що вона не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 424 КПК ухвали суду першої інстанції після їх перегляду в  апеляційному порядку, а також ухвали суду апеляційної інстанції можуть бути оскаржені в касаційному порядку, якщо вони перешкоджають подальшому кримінальному провадженню, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Згідно з ч. 2 ст. 392 КПК ухвали, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судових рішень, передбачених ч.1 цієї статті, окремому оскарженню не підлягають, крім випадків, визначених цим Кодексом. Заперечення проти таких ухвал можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене ч. 1 цієї статті.
Однак Рішенням Конституційного Суду України № 4-р/2019 від 13 червня 2019 року положення ч. 2 ст. 392 КПК щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою,  постановленої під час судового провадження по суті, визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним).
При цьому, обґрунтовуючи своє рішення, Конституційний Суд України зазначив, що положення статей 3, 21, 29 Конституції України у системному зв`язку з ч. 1 ст. 55 зобов`язують орган законодавчої влади при здійсненні регулювання обмеження права особи на свободу та особисту недоторканість у кримінальному судочинстві гарантувати такій особі право на судовий захист, у тому числі можливість оскарження в апеляційному порядку будь-яких форм та способів обмеження її конституційного права на свободу та особисту недоторканість, з обов`язковим збереженням справедливого балансу між інтересами особи та суспільства, дотримання вимог процесуальної дієвості, ефективності, швидкості процесу тощо.
Таким чиномпосилання апеляційного суду на те, що в цьому випадку оскаржувалося рішення про обрання запобіжного заходу, а не про продовження вже обраного, не могло бути підставою для відмови у відкритті апеляційного провадження.Тому, доводи обвинуваченого та його захисника про недотримання апеляційним судом рішення Конституційного Суду України №  4-р/2019 від 13 червня 2019 року є слушними.
Відповідно до ст. 436 КПК касаційний суд за наслідками розгляду касаційної скарги може прийняти рішення щодо оскаржених рішень, які мають законну силу на момент прийняття рішення судом касаційної інстанції. Касаційний суд не може залишити в силі, скасувати або змінити судове рішення, яке втратило законну силу через його скасування або через інші обставини, які за законом позбавляють таке рішення законної сили. 
Проте, як убачається з Єдиного державного реєстру судових рішень, обраний обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою було продовжено ухвалами Ленінського районного суду м. Полтави від 11 жовтня 2019 року (залишена без змін ухвалою Харківського апеляційного суду від 13 лютого 2020 року), від 03 грудня 2019 року, від 14 січня 2020 року та ухвалою Котелевського районного суду Полтавської області від 10 березня 2020 року.
Тобто після постановлення оскаржуваної ухвали, щодо обвинуваченого судом неодноразово вирішувалось питання про тримання під вартою. При цьому, на момент розгляду касаційної скарги ОСОБА_7 утримується під вартою на підставі ухвали Котелевського районного суду Полтавської області від 10 березня 2020 року, а  оскаржувала ухвала Полтавського апеляційного суду від 11 вересня 2019 року втратила свою юридичну значимість.
За таких обставин, суд касаційної інстанції позбавлений можливості скасувати оскаржувану ухвалу апеляційного суду.
Що стосується доводів обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника  ОСОБА_6 , викладених у касаційних скаргах, про незаконність ухвали Київського районного суду м. Полтави від 05 вересня 2019  року, оскільки це судове рішення ухвалено незаконним складом суду, то вони не є предметом перегляду в касаційному порядку в силу ч. 2 ст. 424 КПК. 
З огляду на викладене касаційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника  ОСОБА_6 слід залишити без задоволення. 
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Ухвалу Полтавського апеляційного суду від 11 вересня 2019 року залишити без зміни, а касаційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_6 – без задоволення.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_8                                 ОСОБА_2                          ОСОБА_9 ’єва