ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 березня 2020 р. м. Харків	Справа № 480/4129/19	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Гуцала М.І.,
Суддів: Донець Л.О. ,  Бенедик А.П. ,
за участю секретаря судового засідання Соколової О.О. 
                       спеціаліста Марченка О.Г. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 20.12.2019, головуючий суддя І інстанції: А.Б. Діска (повний текст складено 26.12.19) по справі № 480/4129/19
за позовом         ОСОБА_2      
до        Департаменту соціального захисту населення Сумської міської ради                               
про визнання протиправними рішень та повідомлення-рішення, зобов`язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди,
ВСТАНОВИВ:
Позивач, ОСОБА_2 звернувся з позовом до Департаменту соціального захисту населення Сумської міської ради (далі - Департамент соцзахисту СМР,) в якому просив:
- визнати протиправним рішення Департаменту соцзахисту СМР від 02.04.2019 №1149 про відмову ОСОБА_2 у призначенні державної соціальної допомоги особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю;
- визнати протиправним повідомлення-рішення Департаменту соцзахисту СМР від 02.04.2019 №8 про відмову ОСОБА_2 у призначенні державної соціальної допомоги;
- визнати протиправним рішення Департаменту соцзахисту СМР про відмову ОСОБА_2 у призначенні тимчасової державної соціальної допомоги як непрацюючій особі, яка досягла загального пенсійного віку, але не набула права на пенсійну виплату;
- зобов`язати Департамент соцзахисту СМР призначити ОСОБА_2 тимчасову державну соціальну допомогу як непрацюючій особі, яка досягла загального пенсійного віку, але не набула права на пенсійну виплату в порядку затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2017 №1098 з моменту подання заяви до Департаменту соцзахисту СМР від 28.08.2018;
- зобов`язати Департамент соцзахисту СМР призначити ОСОБА_2 державну соціальну допомогу як особі, яка не має права на пенсію, та особі з інвалідністю в порядку затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 02.04.2005 № 261 з моменту подання заяви до Департаменту соцзахисту СМР від 26.02.2019;
- стягнути з Департаменту соцзахисту СМР на користь ОСОБА_2 5000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 20.12.2019 відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 .
Не погодившись з даним судовим рішенням, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове судове рішення про задоволення адміністративного позову в повному обсязі.
В обгрунтування апеляційної скарги наголошує, що звернувся до відповідача із заявою про призначення тимчасової державної соціальної допомоги непрацюючій особі, яка досягла загального пенсійного віку, але не набула права на пенсійну виплату. Однак, йому було відмовлено у її призначенні  у зв`язку з відсутністю достатнього страхового стажу, внаслідок чого не забезпечено дотримання мінімальних соціальних гарантій громадян. Також вказує, що в подальшому звернувся до відповідача із заявою про призначення і виплату державної соціальної допомоги особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю. Проте, у її призначенні також було відмовлено, незважаючи на те, що позивач є малозабезпеченою особою. Така відмова відповідача у призначенні позивачу соціальної допомоги як особі, яка не має права на пенсію, та особі з інвалідністю, ставить позивача у скрутне матеріальне положення, позбавляє права та можливості на забезпечення мінімальних соціальних потреб.
Позивач в судовому засіданні вимоги та доводи апеляційної скарги підтримав. Зазначив, що має онкологічне захворювання, яке зумовило офіційне визнання його інвалідності. Визнає, що у нього є повнолітній син, проте звертатися до нього з проханням надання матеріальної допомоги не бажає. Вважає, що держава, з огляду на його скрутне матеріальне становище, має забезпечити його належне існування. Відсутність необхідного стажу трудової діяльності для призначення пенсії пояснював знаходженням близько 28 років в місцях позбавлення волі.
Відповідачем до суду надано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. В обгрунтування відзиву зазначає, що діяв у відповідності до встановленого порядку призначення тимчасової державної соціальної допомоги, умовами якого не передбачено право позивача на отримання такої допомоги.
Заслухавши доповідь судді-доповідача стосовно обставин, необхідних для прийняття рішення судом апеляційної інстанції, заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши і обговоривши доводи апеляційної скарги, правильність правової оцінки обставин справи та застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення вимог поданої позивачем апеляційної скарги з огляду на наступне.
Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги серії 12ААА №031452, виданої 14.01.2019, втратив працездатність на 15 %, що встановлено при проведенні 20.12.2018 первинного огляду. Дата переогляду - безтерміново, потреба у медичній та соціальній допомозі - забезпечення лікарськими засобами та виробами медичного призначення. (а.с.26) 
Згідно довідки медико-соціальної експертизи від 29.01.2019 серії 12 ААБ №378556 (а.с.40) та довідки Департаменту соцзахисту СМР від 27.06.2019 (а.с.25) позивач є інвалідом другої групи довічно.
27.10.2017 ОСОБА_2 після досягнення 60-річного віку звернувся до органів Пенсійного фонду для призначення пенсії за віком.
Сумське об`єднане управління Пенсійного фонду України Сумської області листом №26608/05-20 від 01.12.2017 повідомило позивача про відмову у призначенні пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу 15 років (має 3 роки 7 місяців 2 дні). Також роз`яснено право позивача звернутися до Департаменту соцзахисту СМР для призначення державної соціальної допомоги. (а.с.27)
28.08.2018 ОСОБА_2 звернувся до Департаменту соцзахисту СМР із заявою про призначення усіх видів соціальної допомоги, компенсацій, субсидій та пільг, а саме: тимчасової державної соціальної допомоги непрацюючій особі, яка досягла загального пенсійного віку, але не набула права на пенсійну виплату. (а.с.19-20). 
До заяви було додано довідку про наявний трудовий стаж Сумського об`єднаного управління пенсійного фонду України Сумської області від 16.07.2018 №100987, в якій зазначено, що ОСОБА_2 має страховий стаж 3 роки 7 місяців 2 дні (а.с.28).
Рішенням Департаменту соцзахисту СМР від 28.08.2018 ОСОБА_2 було відмовлено в призначені тимчасової державної соціальної допомоги непрацюючій особі, яка досягла загального пенсійного віку, але не набула права на пенсійну виплату у зв`язку з відсутністю страхового стажу не менш як 15 років (а.с.61). 
Повідомлення №6 про відмову було направлено листом від 30.08.2018 № 12.01-28/6360/07 поштою на адресу позивача, що підтверджується копією чеку (а.с.63, 67).
26.02.2019 позивач звернувся до Департаменту соцзахисту СМР із заявою про призначення усіх видів соціальної допомоги, компенсацій, субсидій та пільг, а саме: державної соціальної допомоги особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю (допомогу інвалідам ІІ групи) (а.с.21-22).
Рішенням Департаменту соцзахисту СМР від 02.04.2019 ОСОБА_2 було відмовлено в призначені державної соціальної допомоги особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю на підставі пункту 5 Порядку призначення і виплати державної соціальної допомоги особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю і державної соціальної допомоги на догляд, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.04.2005 № 261 (далі - Порядок № 261), оскільки він отримує соціальні виплати, що призначаються для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я на виробництві, відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування". (а.с.65) 
Повідомлення №8 про відмову було направлено листом від 02.04.2019 № 12.01-27/2555/07  (а.с.66).
Не погоджуючись із вказаними рішеннями відповідача, позивач звернувся до суду із цим позовом.
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що оскаржувані рішення прийняті відповідачем на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою ці повноваження надані.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Щодо позовних вимог про визнання протиправним рішення Департаменту соцзахисту СМР від 28.08.2018 про відмову ОСОБА_2 у призначенні тимчасової державної соціальної допомоги як непрацюючій особі, яка досягла загального пенсійного віку, але не набула права на пенсійну виплату, та зобов`язання відповідача призначити таку допомогу в порядку, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2017 №1098, з моменту подання заяви від 28.08.2018, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до пункту 5 розділу ІІ Закону України від 03.10.2017 № 2148-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) установлено в період з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2020 року особам, які досягли віку, визначеного частиною першою статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", та не набули страхового стажу, передбаченого нормами зазначеної статті, за умови наявності у них не менше 15 років страхового стажу, тимчасову державну соціальну допомогу непрацюючій особі, яка досягла загального пенсійного віку, але не набула права на пенсійну виплату.
Зазначена тимчасова державна соціальна допомога призначається органами соціального захисту населення і виплачується до досягнення такими особами віку, з якого вони набувають право на призначення пенсії.
Тимчасова державна соціальна допомога непрацюючій особі, яка досягла загального пенсійного віку, але не набула права на пенсійну виплату, призначається з урахуванням її майнового стану та середньомісячного сукупного доходу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, і виплачується за рахунок коштів державного бюджету.
Колегія суддів звертає увагу, що зі змісту вказаної норми вбачається, що законодавець уповноважив саме Кабінет Міністрів України визначати порядок призначення тимчасової державної соціальної допомоги непрацюючій особі, яка досягла загального пенсійного віку, але не набула права на пенсійну виплату.
Відповідно до п.3 ст.116 Конституції України Кабінет Міністрів України забезпечує, зокрема, проведення політики у сфері соціального захисту. Згідно з бюджетними призначеннями Кабінет Міністрів України встановлює розмір окремих видів компенсацій і допомог.
Рішеннями Конституційного Суду України від 26.12.2011 року № 20-рп/2011 та від 25.01.2012 № 3-рп/2012 підтверджена конституційність  повноважень Кабінету Міністрів України щодо реалізації політики у сфері соціального захисту, в тому числі регулювання порядку та розмірів соціальних виплат і допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, виходячи з фінансових можливостей держави.
Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч.1 ст.49 Закону України "Про Кабінет Міністрів України" Кабінет Міністрів України на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, видає обов`язкові для виконання акти - постанови і розпорядження.
Аналогічні правові висновки Верховного Суду викладено у постанові від 05 грудня 2019 року по справі №127/6105/16-а.
На виконання зазначених законодавчих вимог, постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2017 № 1098 було затверджено Порядок призначення тимчасової державної соціальної допомоги непрацюючій особі, яка досягла загального пенсійного віку, але не набула права на пенсійну виплату (далі - Порядок №1098).
На час виникнення спірних правовідносин постанова Кабінету Міністрів України від  від 27.12.2017 № 1098 була чинною та не скасованою, а тому підлягала застосуванню відповідачем, як суб`єктом владних повноважень.
Відповідно до пунктів 1 та 2 Порядку №1098 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) цей Порядок визначає механізм призначення у період з 1 січня 2018 р. по 31 грудня 2020 р. тимчасової державної соціальної допомоги непрацюючій особі, яка досягла віку, визначеного частиною першою статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", але не набула права на пенсійну виплату у зв`язку з відсутністю страхового стажу, передбаченого нормами зазначеної статті (далі - тимчасова допомога), за наявності в неї не менш як 15 років страхового стажу, та її виплати.
Призначення тимчасової допомоги особі проводиться структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчими органами міських, районних у містах (у разі їх утворення) (крім мм. Києва та Севастополя) рад, органами виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань соціального захисту населення, виконавчими органами рад об`єднаних територіальних громад (далі - органи соціального захисту населення) з урахуванням її майнового стану та середньомісячного сукупного доходу.
Зі змісту вказаних норм вбачається, що тимчасова допомога призначається особі, яка одночасно відповідає наступним критеріям: 1) є непрацюючою особою; 2) є особою, яка досягла віку, визначеного частиною першою статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування"; 3) але є особою, яка не набула права на пенсійну виплату у зв`язку з відсутністю страхового стажу, передбаченого нормами статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування"; 4) разом з тим є особою, у якої наявний страховий стаж не менш як 15 років.
За умови відповідності особи зазначеним критеріям, відповідними структурними підрозділами з питань соціального захисту населення проводиться призначення тимчасової допомоги такій особі з урахуванням її майнового стану та середньомісячного сукупного доходу.
Таким чином, для призначення тимчасової допомоги першочерговим є відповідність особи встановленим критеріям.
Матеріалами справи підтверджується і це не заперечується сторонами, на час звернення позивача до Департаменту соцзахисту СМР із заявою від 28.08.2018 ОСОБА_2 не працював, досягнув пенсійного віку, не набув права на пенсійну виплату у зв`язку з відсутністю страхового стажу, передбаченого нормами статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". 
Однак, на час звернення ОСОБА_2 до Департаменту соцзахисту СМР із заявою від 28.08.2018 заявник мав страховий стаж лише 3 роки 7 місяців 2 дні, що є меншим за мінімально необхідний (15 років).
Відповідно до п.5 Порядку №1098 для призначення тимчасової допомоги особа подає органу соціального захисту населення за зареєстрованим місцем проживання або місцем фактичного проживання такі документи: заяву; документ, що посвідчує особу; інформацію про адресу зареєстрованого місця проживання (адресу місця фактичного проживання); документ про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податків (крім осіб, які через свої релігійні переконання відмовились від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків, повідомили про це відповідному контролюючому органу та мають про це відмітку в паспорті); довідку про наявний страховий стаж, видану органами Пенсійного фонду України; декларацію про доходи та майновий стан (заповнюється на підставі довідок про доходи кожного члена сім`ї) за останні шість календарних місяців, що передують місяцю звернення за призначенням тимчасової допомоги; копію рішення про призначення опікуна (для особи, яку визнано недієздатною). Якщо особа звертається за призначенням тимчасової допомоги за місцем фактичного проживання, до заяви додається довідка про неотримання такої допомоги в органах соціального захисту населення за зареєстрованим місцем проживання.
Відповідальність за достовірність наданої інформації покладається на особу, яка звернулася за призначенням тимчасової допомоги.
Таким чином, враховуючи заявницький характер правовідносин між позивачем та відповідачем, колегія суддів доходить висновку, що на саме на заявнику лежить обов`язок надання документів та доведення наявності підстав, необхідних для призначення тимчасової державної соціальної допомоги непрацюючій особі, яка досягла загального пенсійного віку, але не набула права на пенсійну виплату.
Колегія суддів звертає увагу, що матеріалами справи підтверджено подання ОСОБА_2 заяви від 28.08.2018 про призначення саме тимчасової державної соціальної допомоги непрацюючій особі, яка досягла загального пенсійного віку, але не набула права на пенсійну виплату (а.с.19-20), що підтверджується наявністю відповідної відмітки на даній заяві. Крім того, позивачем ні в позовній заяві, ні в апеляційній скарзі зазначене не спростовуються та не заперечується.
Отже, позивач, особисто визначаючи вид допомоги, яку просив призначити, усвідомлював необхідність надання відповідних підтверджуючих документів.
Щодо посилань апелянта про відсутність обставин, які свідчать про те, що він відповідає критеріям, передбаченим положеннями пункту 12 Порядку №1098, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до п.12 Порядку №1098 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) тимчасова допомога не призначається у разі, коли:
середньомісячний сукупний дохід сім`ї в розрахунку на одну особу за попередні шість місяців перевищує 100 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність;
особа одержує пенсію або державну соціальну допомогу, що призначається відповідно до Законів України "Про державну соціальну допомогу інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам" або "Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю";
особа або члени її сім`ї протягом 12 місяців перед зверненням за наданням тимчасової допомоги здійснили купівлю земельної ділянки, квартири (будинку), автомобіля, іншого транспортного засобу (механізму), будівельних матеріалів, інших товарів довгострокового вжитку або оплатили послуги (одноразово) з будівництва, ремонту квартири (будинку) або автомобіля, іншого транспортного засобу (механізму), телефонного (в тому числі мобільного) зв`язку, крім житлово-комунальних послуг у межах соціальної норми житла та соціальних нормативів користування житлово-комунальними послугами та медичних послуг, пов`язаних із забезпеченням життєдіяльності, на суму, яка на дату купівлі (оплати) перевищує 50 тис. гривень;
особа працює, провадить іншу діяльність, пов`язану з отриманням доходу;
за результатами вибіркового обстеження матеріально-побутових умов сім`ї виявлено, що особа має додаткові джерела для існування, не зазначені у декларації про доходи та майно (здавання в найм або в оренду житлового приміщення (будинку) або його частини; один чи кілька членів сім`ї працюють без оформлення трудових відносин в установленому порядку; можливість отримання доходу від утримання худоби, птиці, інших тварин; дохід від народних промислів, використання наявної сільськогосподарської техніки, вантажних машин, мікроавтобусів тощо);
у власності особи або членів її сім`ї є друга квартира (будинок) за умови, що загальна площа житла перевищує 21 кв. метр на одного члена сім`ї та додатково 10,5 кв. метра на сім`ю, чи більш як один автомобіль, інший транспортний засіб (механізм).
За наявності обставин, передбачених в абзацах четвертому - шостому цього пункту, тимчасова допомога може бути призначена органом соціального захисту населення на підставі рішень утворених ним комісій, якщо у складі сім`ї є особа з інвалідністю.
Рішення про призначення тимчасової допомоги в таких випадках приймається на підставі обстеження матеріально-побутових умов особи, яка звернулася за призначенням такої допомоги.
Зі змісту вищевказаних норм вбачається, що положення пункту 12 можуть бути застосовані до особи, яка відповідає критеріям, визначеним пунктом 1 Порядку № 1098, в тому числі щодо наявності мінімально встановленого страхового стажу в розмірі 15 років.
Враховуючи, що ОСОБА_2 не відповідає в повному обсязі критеріям, встановленим до осіб для призначення тимчасової державної соціальної допомоги непрацюючій особі, яка досягла загального пенсійного віку, але не набула права на пенсійну виплату, посилання апелянта на відсутність обставин, передбачених пунктом 12 Порядку №1098, не впливають на правомірність прийняття відповідачем оскаржуваного рішення від 28.08.2018.
При цьому колегія суддів звертає увагу, що на час звернення ОСОБА_2 із заявою від 28.08.2018 та прийняття відповідачем оскаржуваного рішення від 28.08.2018 позивач не мав статусу особи з інвалідністю чи особи із ступенем втрати професійної працездатності на 15 %.  В той же час позивач не позбавлений можливості повторно звернутися до відповідача з проханням надання певного виду соціальної допомоги, зважаючи на нові обставини стану його здоров`я.
З огляду на зазначене, відсутні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 в частині, що стосується прийняття Департаментом соцзахисту СМР рішення про відмову у призначенні тимчасової державної соціальної допомоги як непрацюючій особі, яка досягла загального пенсійного віку, але не набула права на пенсійну виплату.
Щодо позовних вимог про визнання протиправним рішення Департаменту соцзахисту СМР від 02.04.2019 №1149 про відмову ОСОБА_2 у призначенні державної соціальної допомоги особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю, та зобов`язання відповідача призначити таку допомогу в порядку, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 02.04.2005 № 261, з моменту подання заяви до Департаменту соцзахисту СМР від 26.02.2019, колегія суддів зазначає наступне.
Правові засади надання державної соціальної допомоги особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю, а також надання державної соціальної допомоги на догляд визначено Законом України від 18 травня 2004 року № 1727-IV "Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю" (далі - Закон №1727).
Відповідно до ст.1 Закону №1727 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) державна соціальна допомога особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю - це щомісячна державна допомога, що надається відповідно до норм цього Закону у грошовій формі особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю.
Згідно із ч.1 ст. 2 №Закону №1727 громадяни України, які є дітьми померлого годувальника або досягли віку, встановленого статтею 1 цього Закону, і не мають права на пенсію, або є особами з інвалідністю і не мають права на пенсію по інвалідності або державну допомогу у зв`язку з інвалідністю та постійно проживають на території України, мають право на державну соціальну допомогу у випадках та на умовах, передбачених цим Законом та іншими законами України.
Положеннями ст.3 Закону №1727 передбачено, що відповідно до цього Закону призначаються такі види державної соціальної допомоги:
державна соціальна допомога особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю;
державна соціальна допомога на догляд.
Умови призначення державної соціальної допомоги особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю визначено приписами статті 4 Закону №1727. 
Зокрема, державна соціальна допомога згідно із цим Законом призначається особі, яка:
1) є дитиною померлого годувальника або досягла віку, встановленого статтею 1 цього Закону, та не мають права отримувати у зв`язку з цим пенсію відповідно до закону, або визнана особою з інвалідністю у встановленому порядку;
2) не одержує пенсію або соціальні виплати, що призначаються для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я на виробництві, передбачені Законом України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування";
3) є малозабезпеченою особою (крім осіб з інвалідністю I групи та дітей померлого годувальника);
4) є особою з інвалідністю I групи.
Призначення і виплата державної соціальної допомоги особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю здійснюються в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Отже, законодавець уповноважив саме Кабінет Міністрів України визначати порядок призначення і виплати державної соціальної допомоги особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю.
Колегія суддів звертає увагу, що вище вже було вказано про наявність у Кабінету Міністрів України повноважень щодо реалізації політики у сфері соціального захисту, в тому числі шляхом видання обов`язкових для виконання актів - постанов.
На виконання зазначених законодавчих вимог, постановою Кабінету Міністрів України від 02.04.2005 №261 було затверджено Порядок призначення і виплати державної соціальної допомоги особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю і державної соціальної допомоги на догляд (далі - Порядок №261).
На час виникнення спірних правовідносин постанова Кабінету Міністрів України від  02.04.2005 №261 була чинною та не скасованою, а тому підлягала застосуванню відповідачем, як суб`єктом владних повноважень.
Відповідно до Порядку №261 (тут і далі - в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) цей Порядок визначає умови призначення, надання і виплати:
державної соціальної допомоги особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю;
державної соціальної допомоги на догляд.
Як свідчать матеріали справи ОСОБА_2 26.02.2019 звернувся до Департаменту соцзахисту СМР із заявою про призначення саме державної соціальної допомоги особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю (допомогу інвалідам ІІ групи) (а.с.21-22), що підтверджується наявністю відповідної відмітки на даній заяві. Крім того, позивачем ні в позовній заяві, ні в апеляційній скарзі зазначене не спростовуються та не заперечується.
Отже, позивач, особисто визначаючи вид допомоги, яку просив призначити, повинен був усвідомлювати порядок та підстави призначення такої допомоги.
Порядок призначення та виплати державної соціальної допомоги особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю безпосередньо визначено положеннями пунктів 5-12 Порядку №261.
Відповідно до п.5 Порядку №261 право на державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю (далі - соціальна допомога) мають особи, що одночасно відповідають таким умовам:
1) особи, які досягли віку 65 років і не мають права на пенсію відповідно до законодавства або яким установлено інвалідність в установленому порядку. До досягнення зазначеного віку до осіб, які не мають права на пенсію, належать жінки 1960 року народження і старші після досягнення ними відповідного віку;
2) не одержують пенсію або соціальні виплати, що призначаються для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я на виробництві, відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування", та допомоги, що призначається відповідно до Закону України "Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю" (крім осіб з інвалідністю з дитинства або дітей з інвалідністю, які мають право на державну соціальну допомогу дитині померлого годувальника відповідно до Закону України "Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю" і державну соціальну допомогу відповідно до Закону України "Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю");
3) є малозабезпеченими особами (крім осіб з інвалідністю I групи та дітей померлого годувальника).
Крім того, право на соціальну допомогу мають:
особи з інвалідністю I групи, якщо вони не одержують пенсію;
діти померлого годувальника (у тому числі ті, що народжені до спливу 10 місяців з дня смерті годувальника), який на день смерті не мав страхового стажу, необхідного для призначення пенсії для особи з інвалідністю III групи.
Колегія суддів звертає увагу, що як нормами Закону №1727, так і нормами Порядку №261 передбачено необхідність відповідності особи саме сукупності критеріїв, окрім певних виключень.
Матеріалами справи підтверджено, що на час оскаржуваного рішення ОСОБА_2 не був особою з інвалідністю І групи або дитиною померлого годувальника (у тому числі ті, що народжені до спливу 10 місяців з дня смерті годувальника), який на день смерті не мав страхового стажу, необхідного для призначення пенсії для особи з інвалідністю III групи.
Також ОСОБА_2 не є особою з інвалідністю з дитинства або дитиною з інвалідністю, яка має право на державну соціальну допомогу дитині померлого годувальника відповідно до Закону України "Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю" і державну соціальну допомогу відповідно до Закону України "Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю".
Таким чином, ОСОБА_2 не є особою, до якої застосовується виключення при призначенні даного виду державної допомоги.
Разом з цим матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_2 є особою з інвалідністю ІІ групи, що вказує на необхідність його відповідності іншим критеріям, які ставляться для осіб при призначенні державної соціальної допомоги особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю.
Колегія суддів звертає увагу, що одним із таких обов`язкових сукупних критеріїв є неодержання особою пенсії або соціальних виплат, що призначаються для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я на виробництві, відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування", та допомоги, що призначається відповідно до Закону України "Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю".
Однак матеріалами справи підтверджено (а.с.89-92), що ОСОБА_2 на час звернення із відповідною заявою до Департаменту соцзахисту СМР у звязку із стійкою втратою професійної працездатності на 15 %, безстроково, відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" отримував щомісячну страхову грошову виплату.
Крім того, листом Сумського міського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Сумській області №011-03-1889 від 06.12.2019 (а.с.89) повідомлено, що ОСОБА_2 перебуває на обліку як потерпілий на виробництві та отримує страхові виплати відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування". Має страховий випадок - трудове каліцтво (Акт по формі Н-1 № 1П від 04.10.2018).
Таким чином, на час звернення ОСОБА_2 із відповідною заявою про призначення державної соціальної допомоги особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю позивач отримував страхові виплати, що призначаються для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я на виробництві, передбачені Законом України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування". 
Відповідно до п.10 Порядку №261 для призначення соціальної допомоги подаються такі документи: 
заява за формою, затвердженою наказом Мінсоцполітики. Під час подання заяви пред`являється паспорт громадянина України, трудова книжка та довідка про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податків (крім осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідному контролюючому органу і мають відмітку в паспорті);
декларація про доходи та майно (заповнюється на підставі довідок про доходи кожного члена сім`ї) за останні шість календарних місяців або два квартали, що передують місяцю звернення за призначенням допомоги, за формою, затвердженою наказом Мінсоцполітики (у разі потреби);
копія рішення суду про визнання особи недієздатною (для недієздатної особи);
копія рішення про призначення опікуна (для недієздатної особи, якій призначено опікуна);
копія документа, що підтверджує повноваження представника закладу, який виконує функції опікуна над особою (для недієздатної особи, опікуна якій не призначено);
копія довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, посвідчення біженця або посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, посвідки на постійне проживання або посвідки на тимчасове проживання (у разі потреби);
копія довідки про реєстрацію місця проживання.
Інформація про склад сім`ї зазначається в декларації про доходи та майно особи, яка звернулася за призначенням соціальної допомоги.
Для призначення соціальної допомоги заява подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.
Органи соціального захисту населення в разі потреби додають до заяви витяг з акта огляду, одержаний ними від медико-соціальної експертної комісії (далі - МСЕК).
У разі звернення за призначенням соціальної допомоги замість пенсії по інвалідності органи соціального захисту населення додають до заяви видану органом, який призначає пенсію, довідку-атестат про припинення виплати раніше призначеної пенсії по інвалідності та витяг з акта огляду МСЕК (у таких випадках в архівних справах одержувачів пенсії залишається копія витягу з акта огляду).
Таким чином, враховуючи заявницький характер правовідносин між позивачем та відповідачем, колегія суддів доходить висновку, що на саме на заявнику лежить обов`язок надання документів та доведення наявності підстав, необхідних для призначення державної соціальної допомоги особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю.
При цьому згідно із п.46 Порядку №261 орган, що призначає допомогу, перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про заявника даним паспорта громадянина України та іншим документам, здійснює попередню правову оцінку змісту і належного оформлення поданих документів, засвідчує їх копії.
У разі необхідності витребування документів, передбачених абзацом восьмим пункту 10 та абзацом третім пункту 21 цього Порядку, органи соціального захисту населення надсилають відповідний запит (з доданням скріпленої підписом керівника та печаткою цього органу копії заяви особи про призначення соціальної допомоги або допомоги на догляд) до органів, які призначають пенсію, протягом двох робочих днів після прийняття заяви.
Враховуючи вищевикладене, доводи апелянта не спростовують висновків суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Зважаючи на пояснення позивача щодо наявності у нього повнолітньої дитини, колегія суддів звертає увагу на обов`язок повнолітніх дітей піклуватися про своїх непрацездатних батьків, який закріплений в статті 51 Конституції України. Дана конституційна норма знайшла своє відображення і в Сімейному кодексі України (статті 202-206).
Відповідно до статті 202 Сімейного кодексу України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.
Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до статті 56 Конституції кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Згідно з ч.1 ст.23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування   моральної   шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (ч.2 ст.23 ЦК України).
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. 
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. (ч.3 ст.23 ЦК України).
Відповідно до частини першої  статті 1167 ЦК України  моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Пунктом  3 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
За приписами п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 р. обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
В обґрунтування наявності підстав для стягнення моральної шкоди позивач зазначає, що для з`ясування інформації про нарахування пенсії позивачем було витрачено більше ніж два роки, внаслідок чого було витрачено багато фізичних і душевних сил; позивачу довелося багато нервувати через протиправні дії відповідача, що призвело до погіршення фізичного здоров`я. 
Колегія суддів звертає увагу, що позивачем не надано до матеріалів справи жодних доказів стосовно заподіяння відповідачем моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру позивачу, а також не зазначено, з чого виходив позивач при оцінюванні заподіяної йому шкоди.
Крім того колегія суддів відмічає, відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
У справі «Суханов та Ільченко проти України» (рішення від 26.06.2014, п.35) Європейський Суд з прав людини зазначив, що за певних обставин «законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися ст.1 Першого протоколу. Якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування. Проте не можна стверджувати про наявність законного сподівання, якщо існує спір щодо правильного тлумачення та застосування національного законодавства і вимоги заявника згодом відхиляються національними судами.
Суд звертає увагу, що у спірних правовідносинах вимоги позивача не мають достатнього підґрунтя у національному законодавстві, адже змінено відповідні норми законодавства, а також немає усталеної практики національних судів на підтримку аналогічних скарг заявників. З огляду на це, у спірний період у позивача немає «законних сподівань» на отримання соціальних виплат в іншому, ніж встановлено чинним законодавством, розмірі, які могли б підпадати під дію ст. 1 Першого протоколу.
Більше того, у рішенні Європейського суду з прав людини від 03.06.2014 у справі «Великода проти України» Суд розглянув скаргу за ст. 1 Першого протоколу до Конвенції на припинення виплати заявниці державними органами пенсії у розмірах, встановлених рішенням національного суду від 19.01.2010 після внесення у 2011 році змін до законодавчих актів. Суд дійшов висновку про відсутність втручання у право заявниці на мирне володіння майном внаслідок внесення змін до законодавства щодо зменшення розміру соціальних виплат. Такого висновку Суд дійшов за відсутності доказів того, що ці зміни внесені не у відповідності до законної процедури та за відсутності будь-яких доказів того, що вони не були доступними та передбачуваними.
З огляду на вказане, доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, не спростовують висновки суду першої інстанції стосовно відсутності підстав для задоволення позовних вимог.
Також, відхиляючи доводи апеляційної скарги, судом апеляційної інстанції враховується п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, згідно якого обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що зумовлює, згідно приписів ст.316 КАС України, залишення вимог апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.
Зважаючи на результати розгляду апеляційного перегляду оскарженого судового рішення та вимоги ст. 139 КАС України, у справі відсутні підстави для здійснення нового розподілу судових витрат.
Керуючись ст.242,  243,  250,  308,  310,  315,  316,  321,  322,  325,  328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 20.12.2019 по справі № 480/4129/19 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду, з врахуванням вимог ч. 5 ст. 328 КАС України. 

Головуючий суддя 	(підпис)	М.І. Гуцал	
Судді	(підпис)  (підпис) 	Л.О. Донець    А.П. Бенедик   	
Повний текст постанови складено  23.03.2020.