Справа № 2-3749/11                                 Головуючий у 1 інстанції: Боровков Д.О. 
Провадження № 22-ц/811/3038/19                Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В. 
Категорія: 29

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

05 березня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі: 
головуючого судді: Савуляка Р.В.,
суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.
за участі секретаря: Фейір К.О.
                      з участю представника  ОСОБА_1  – ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 08 липня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 (третя особа: ОСОБА_7 ) про стягнення заборгованості та зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про припинення договору поруки та відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА:

Відповідач ОСОБА_5 звернувся до суду з клопотанням, в якому просив скасувати арешт на все його майно, який був накладений ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 20 грудня 2011 року, в обґрунтування вимог клопотання покликався на те, що позивач з дня вступу рішення у даній справі в законну силу, тобто з 31 жовтня 2013 року, до суду зі заявою про видачу йому виконавчого листа так і не звернувся, арешт, який був накладений майже шість років тому, на даний момент втратив свою актуальність, крім того, порушуються його права, як власника майна. В зв`язку з наведеним, просив клопотання задовольнити.
Також, з аналогічним клопотанням до суду звернувся відповідач ОСОБА_6 , в якому просив скасувати арешт на все його майно, який був накладений ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 20 грудня 2011 року, мотивуючи своє клопотання тим, що арешт, який був накладений майже шість років тому, на даний момент втратив свою актуальність, крім того, порушуються його права, як власника майна. В зв`язку з наведеним, просив клопотання задовольнити. 
Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 08 липня 2019 року Клопотання ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про скасування заходів забезпечення позову – задоволено.
Скасовано заходи забезпечення позову у справі № 2-3749/11, які вжиті ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 20 грудня 2011 року, відповідно до якої заборонено ОСОБА_5 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , прож. АДРЕСА_1 ) відчужувати належну йому квартиру АДРЕСА_2 та квартиру АДРЕСА_3 ; накладено арешт на все майно, належне ОСОБА_5 , ОСОБА_6 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , прож. АДРЕСА_1 ), які зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 .
Ухвалу оскаржили ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
В апеляційних скаргах покликаються на те, що з оскаржуваним судовим рішенням вони не згідні, оскільки таке ухвалене з порушенням норм матеріального та процессуального права.
Вказують, що рішення суду,ухвалене за результатами розгляду вказаної цивільної справи, ще не виконане, відтак відсутні підстави для скасування заходів забезпечення позову, вжитих ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 20 грудня 2011 року,
Просять ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 08 липня 2019 року скасувати.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Встановлено, що 12 грудня 2011 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути на його користь з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 солідарно 990023,83 грн. боргу; стягнути на його користь з ОСОБА_5 507648,80 грн. боргу.
Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 20 грудня 2011 року за заявою ОСОБА_4 були вжито заходи забезпечення позову, а саме, постановлено: заборонити ОСОБА_5 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , прож. АДРЕСА_1 ) відчужувати належну йому квартиру АДРЕСА_2 та квартиру АДРЕСА_3 ; накладено арешт на все майно, належне ОСОБА_5 , ОСОБА_6 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , прож. АДРЕСА_1 ), які зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 10 грудня 2012 року позов ОСОБА_4 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 642106,80 грн. заборгованості за договором позики; в решті позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_5 1609,50 грн. в дохід держави судового збору. Зустрічний позов ОСОБА_6 задоволено частково. Визнано припиненим договір поруки від 23 квітня 2009 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Магировською О.В., зареєстрований в реєстрі за № 120; стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 107,30 грн. судового збору; в решті зустрічного позову відмовити.
Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 31 жовтня 2013 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено. Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено частково. Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 10 грудня 2012 року змінено. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 422,710 грн. заборгованості за договором позики № 23/04 від 23 квітня 2009 року; в решті рішення суду залишено без змін.
Згідно з частиною 1 ст. 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи.
Крім того, згідно ч. 9, 10 цієї статті, у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду.
Згідно з роз`ясненнями у п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22.12.2006 року "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову", заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. 
Стосовно доводів апеляційної скарги стосовно того, що рішення по справі ще не виконано колегія суддів звертає увагу на наступне.
За змістом ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «Іммобіліаре Саффі проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy) [ВП], заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії» (<...>) [ВП], заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року).
Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року).
Під час розгляду справи «East/West Alliance Limited» проти України» ЄСПЛ в п. 185 рішення від 23.01.2014р. нагадав, що вилучення власності в інтересах судочинства, яке не позбавляє власника його майна, а тільки тимчасово припиняє його можливості користуватися та розпоряджатися цим майном, зазвичай пов`язане із здійсненням контролю за використанням власності, що охоплюється сферою застосування другого абзацу статті 1 Першого протоколу до Конвенції.
Разом з тим, як зазначено в п. 168 цього рішення, будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» (James and Others v. the United Kingdom), п. 50, Series A № 98).
Оскільки у позові в частині вимог ОСОБА_4 про стягнення заборгованості із відповідача ОСОБА_6 було відмовлено, рішення суду набрало законної сили, суд першої інстанції дійшов обгрнутованого висновку, що заходи забезпечення позову в частині накладення арешту на майно ОСОБА_6 втратили свою дію в силу вимог Закону, і тому його клопотання підлягає до задоволення.
Щодо клопотання ОСОБА_5 про скасування заходів забезпечення позову, то таке також обґрунтовано задоволено, з огляду на наступне.
Частинами 7 та 8 статті 158 ЦПК України передбачено, що у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення.
З аналізу вищевказаних норм, закріплених у статті 158 ЦПК України слідує, що у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили, та якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) не буде відкрито виконавче провадження вказані заходи забезпечення позову втрачають свою дію.
Як убачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_4 після того, як судові рішення у даній справі 31 жовтня 2013 року набрали законної сили зі заявою про видачу виконавчого листа до суду не звертався. Доказів про отримання позивачем виконавчого листа матеріали справи не містять.
Зі змісту листа Залізничного ВДВС ГТУЮ у Львівській області від 01 липня 2019 року № 15.2-18/23736 убачається, що внаслідок проведеної перевірки АСВП встановлено, що станом на 01 липня 2019 року на примусовому виконанні у відділі не перебувало та не перебуває виконавче провадження про стягнення коштів з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 у справі № 2-3749/11 /Т-2 а.с.65/.
Беручи до уваги, що позивач ОСОБА_4 протягом п`яти років після набрання судовими рішеннями законної сили зі заявою про видачу виконавчого листа до суду так і не звернувся, виконавче провадження про стягнення коштів з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 протягом дев`яноста днів з дня набрання рішеннями законної сили не відкривалося, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що заходи забезпечення позову в частині накладення арешту на майно ОСОБА_5 втратили свою дію в силу вимог Закону, і тому клопотання останнього підлягає до задоволення. 
Доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують, а тому підстав для їх задоволення немає.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.
Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги  ОСОБА_3 та ОСОБА_4 – залишити без задоволення.
Ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 08 липня 2019 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 16 березня 2020 року.

Головуючий:                                                                Савуляк Р.В.

Судді:                                                                        Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.