УХВАЛА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
07 квітня 2020 року
м. Київ
 
справа № 760/30848/19
провадження № 61-4941 ск 20 
 
Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач),            Журавель В. І., Русинчука М. М., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Солом'янського районного суду міста Києва від                    06 грудня 2019 року про забезпечення позову та на постанову Київського апеляційного суду від 13 лютого 2020 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , товариства з обмеженою відповідальністю «Внутрішня виконавча служба» про стягнення грошових коштів,
 
ВСТАНОВИВ :
 
У листопаді 2019 року ОСОБА_2 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_1 , ТОВ «Внутрішня виконавча служба» про стягнення 1 520 000 грн та подав заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на належне ОСОБА_1 рухоме та нерухоме майно, а також на грошові кошти в межах заявлених позовних вимог.
 
Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 06 грудня                   2019 року в складі судді Коробенко С. В. заяву про забезпечення позову задоволено, накладено арешт на грошові кошти ОСОБА_1 (у межах 1 520 000 грн), які містяться на його рахунках в банківських установах України, а також на зареєстроване на праві власності за ним рухоме та нерухоме майно в межах 1 520 000 грн.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 13 лютого 2020 року в складі колегії  суддів  Немировської О. В.,  Чобіток А. О., Ящук Т. І. апеляційну скаргу
задоволено частково, ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 06 грудня 2019 року змінено та накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_1 . У задоволенні іншої частини заяви відмовлено.
 
Апеляційний суд виходив із того, що в суді першої інстанції позивачем не було надано доказів на підтвердження того, яке саме майно належить відповідачу ОСОБА_1 на праві власності та чи буде накладення арешту на все належне йому майно, у тому числі на його рахунки співмірним заявленим позовним вимогам, крім того, державний виконавець при виконанні ухвали про забезпечення позову не наділений повноваженнями оцінювати вартість належного боржнику майна.
 
12 березня 2020 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на вказані судові рішення та просив скасувати їх як такі, що прийняті з порушенням норм процесуального права.
 
Відповідно до абзацу 5 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно з частиною четвертою статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
 
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з наступних підстав.
 
Апеляційний суд установив, що предметом спору в даній справі є стягнення 1 520 000 грн заборгованості. Відповідно до звіту належної на праві власності ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 , вартість указаної квартири становить 1 780 560 грн. 
 
Відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
 
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів заявника від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
 
Згідно з частиною третьою статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
 
Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
 
Заходи забезпечення позову повинні узгоджуватися з предметом та підставами позову, а особа, що заявляє про необхідність вжиття заходів забезпечення позову судом, зобов`язана довести зв`язок між неприйняттям таких заходів і утрудненням чи неможливістю виконання судового рішення.
 
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 152 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб.
 
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Крім того, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не лише позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
 
Суди встановивши, що існує реальна загроза утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення заяви про забезпечення позову, при цьому, апеляційний суд змінюючи ухвалу суду першої інстанції в частині накладення арешту, взяв до уваги відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати ОСОБА_2 , заявленим позовним вимогам та зробив правильний висновок про накладення арешту на квартиру, що належить на праві власності ОСОБА_1 .
 
Посилання ОСОБА_1 на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України як на підставу касаційного оскарження не заслуговують на увагу, оскільки з указаної підстави підлягають оскарженню рішення, зазначені в пункті 1 частини першої цієї статті.
 
Ураховуючи викладене, підстави вважати, що суд першої та апеляційної інстанцій допустили порушення норм процесуального права, відсутні. 
 
Доводи касаційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки зводяться до незгоди з оскаржуваним судовим рішенням.
 
З огляду на викладене, у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою, а правильне застосовування судами норм процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування.
 
Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ :
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 06 грудня 2019 року про забезпечення позову та на постанову Київського апеляційного суду від 13 лютого 2020 року відмовити.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді                                                                                                       Н. О. Антоненко
 
                                                                                                           В. І. Журавель
 
                                                                                                                     М. М. Русинчук