Дата документу 25.03.2020 Справа № 310/9415/19

Запорізький апеляційний суд

Єдиний унікальний № 310/9415/19          Головуючий у 1-й інстанції: Вірченко О.М.
Провадження №22-ц/807/1167/20          Суддя-доповідач Подліянова Г.С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2020 року                         м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді - доповідача                        Подліянової Г.С.,
суддів:                         Гончар М.С.,
                                Кочеткової І.В,

за участю секретаря                                         Остащенко О.В,. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника заявника  ОСОБА_1 - адвоката Семенченка Володимира Анатолійовича на ухвалу Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 15 січня 2020 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи - ОСОБА_2 , Бердянський міськрайонний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області про встановлення факту, що має юридичне значення,-

В С Т А Н О В И В:

 
В грудні 2019 року представник заявника ОСОБА_1 - адвокат Семенченко Володимир Анатолійович звернувся до Бердянського міськрайонного суду Запорізької області з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення.

Свої вимоги він обґрунтував тим, що 31 жовтня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Кіровського районного управління юстиції у м. Донецьку, про що складено відповідний атів запис №696.

Від шлюбу мають дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

24 липня 2019 року Бердянський міськрайонний відділ державної реєстрації актів цивільного стану листом за №337/17.21-06-170 відмовив внести свідоцтво про шлюб до Державного реєстру та повідомив, що вищевказане свідоцтво про шлюб видане органом на тимчасово окупованій території України міста Донецька Донецької області не створює правових наслідків та є недопустимим доказом настання факту державної реєстрації шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Оскільки встановлення цього факту має істотне значення для реалізації низки прав людини, заявниками вичерпані можливості для отримання свідоцтва про укладення шлюбу, окрім як звернення до суду.

Із урахуванням зазначеного заявник просив суд:
Встановити факт реєстрації шлюбу 31 жовтня 2014 року між громадянином України ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 та громадянкою України ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 та прізвище дружини після державної реєстрації шлюбу змінити на « ОСОБА_2 ».

Ухвалою Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 15 січня 2020 року заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи - ОСОБА_2 , Бердянський міськрайонний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області про встановлення факту, що має юридичне значення, залишено без розгляду у зв`язку з тим, що суд вбачає спір про право, розгляд якого передбачений в рорядку позовного провадження.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою, представник заявника ОСОБА_1 , адвокат Семенченко В.А. подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, просив ухвалу суду скасувати та направити справу до суду першої інстанції для розгляду заяви по суті .

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції помилково прийшов до висновку про наявний спір про право та, що справа повинна розглядатися в позовному провадженні, не прийнявши до уваги ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», що свідоцтво про шлюб Серія НОМЕР_1 від 31 жовтня 2014 року, актовий запис №696, видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кіровського районного управління юстиції у м. Донецьку про укладення шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є недійсним і не створює правових наслідків, що є можливим застосувати загальні принципи, сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про шлюб, виданих органами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів шлюбу особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, в той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя, тощо.

Відзив на апеляційну скаргу в порядку ст. 360 ЦПК України до суду не надходив.

Учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи до апеляційного суду не з`явились, від представника ОСОБА_1 - адвоката Семенченка В.А. на адресу апеляційного суду надійшла заява, в якій він прохає розглядати справу у відсутності заявника та його представника. 
Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п. 6 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм матеріального чи процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що оскільки представник заінтересованої особи повністю заперечує проти встановлення факту реєстрації шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , тому суд в даному випадку вбачає спір про право, розгляд якого передбачений в порядку позовного провадження, отже, заява підлягає залишенню без розгляду.

Проте з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитися не може з наступних підстав.

Категорії справ, які підлягають розгляду в порядку окремого провадження та порядок розгляду таких справ визначено Розділом IV ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту в т.ч. реєстрації шлюбу.

Згідно із ч.4 ст. 315 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

Відповідно до ч. 6 ст. 294 ЦПК України, якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Порядок звернення до суду із позовною заявою та порядок розгляду справ у позовному провадженні передбачено Розділом ІІІ ЦПК України.

Таким чином, з огляду на наведені норми права, в окремому провадженні можуть бути розглянуті лише ті справи, що стосуються неоспорюваних прав, свобод чи інтересів. Якщо ж із заяви, поданої у порядку окремого провадження вбачається спір про право, то такі вимоги підлягають розгляду в загальному порядку.

Відповідно до ч. 3 ст. 49 Цивільного кодексу України державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені та смерть.

Колегія суддів вважає, що відсутність у даний час особливостей провадження у справах про встановлення реєстрації шлюбу, не може бути законною підставою для позбавлення осіб, які проживають на тимчасово окупованій території України, також встановлення факту реєстрації шлюбу за наявності відповідних доказів та норм, передбачених Законом України "Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях».

В даному випадку, судом не встановлено обставин, на підставі яких можна було б дійти висновку про те, що встановлення даного факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право.

Відповідно до ст.ст. 1, 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» тимчасово окупованими територіями у Донецькій та Луганській областях визнаються частини території України, в межах яких збройні формування Російської Федерації та окупаційна адміністрація Російської Федерації встановили та здійснюють загальний контроль. Правовий статус тимчасово окупованих територій у Донецькій та Луганській областях, а також правовий режим на зазначених територіях визначаються цим Законом, а також Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, принципами та нормами міжнародного права.

Згідно розпорядження Кабінету Міністрів України « Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження» від 07.11.2014 № 1085 (з наступними змінами та доповненнями) місто Донецьк, Донецької області входить до Переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження.

Згідно п. 18 Постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31 березня 1995 року рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не замінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Згідно зі ст. 14 ЦПК України, рішення про встановлення факту, що має юридичне значення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для органів, які реєструють такі факти або оформлюють права, що виникають у зв`язку із встановленим судом фактом. В разі встановлення у судовому порядку факту реєстрації акту громадянського стану орган державної реєстрації актів громадянського стану провадить відповідний запис на підставі рішення суду.

Судом встановлено, що на підтвердження факту укладення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 шлюбу, заявник надав копію свідоцтва про шлюб, серія НОМЕР_1 від 31. жовтня 2014 року, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кіровського районного управління юстиції у м. Донецьку. (а.с. 16).

Згідно листа Бердянського міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 24 липня 2019 року №337/17.21-06-170, відмовлено внести свідоцтво про шлюб до Державного реєстру та повідомлено, що свідоцтво про шлюб, серії НОМЕР_1 від 31 жовтня 2014 року, видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кіровського районного управління юстиції у м. Донецьку, не створює правових наслідків та не є допустимим доказом настання факту державної реєстрації шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . (а.с. 17-18). 

Згідно ч.ч.1-2 ст.21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. 

Відповідно до ч.ч.1-2 Розділу 2 Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджені Наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року №52/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 24 грудня 2010 року № 3307/5) зареєстровані в Міністерстві юстиції України 18 жовтня 2000 року за №719/4940 - для державної реєстрації шлюбу жінкою та чоловіком особисто подається заява про державну реєстрацію шлюбу до органу державної реєстрації актів цивільного стану за їх вибором. 

Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" № 5 від 31 березня 1995 року з подальшими змінами, визначено, що суди можуть встановлювати факти реєстрації усиновлення (удочеріння), шлюбу, розірвання шлюбу, народження і смерті, якщо в органах реєстрації актів громадянського стану не зберігся відповідний запис чи відмовлено у його відновленні або ж він може бути відновлений лише на підставі рішення суду про встановлення факту реєстрації акту громадянського стану.

Як передбачено ч.ч.2-3 ст.9 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.
Таким чином, свідоцтво про шлюб видане 31 жовтня 2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кіровського районного управління юстиції у м. Донецьку, серія НОМЕР_1 ,є недійсним на території України і не створює правових наслідків.

Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Статтею 51 Конституції України передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до пояснень Бердянського міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 10 січня 2020 року № 46/17.21-04-38 (а.с. 39), вони заперечують проти встановлення факту державної реєстрації шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на підставі того, що свідоцтво про шлюб НОМЕР_1 від 31 жовтня 2014 року, видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кіровського районного управління юстиції у м. Донецьку, не створює правових наслідків та є недопустимим доказом настання факту державної реєстрації шлюбу. 

Згідно Консультативного висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого "намібійського винятку", який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Тому, виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Ця недійсність не може бути застосовна до таких дій, як наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать.

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі "Лоізіду проти Туречиини" (Loizidou v. Turkey, 18 грудня 1996 року, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах "Кіпр проти Туреччини" (Cyprus v. Turkey, 10 травня 2001) та "Мозер проти Республіки Молдови та Росії" (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23 лютого 2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що "Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать" (Cyprus v. Turkey, 10 травня 2001 року, §96). 

За змістом ст. ст. 2,17,18 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" внаслідок збройної агресії Російської Федерації, визначено особливості діяльності державних органів в умовах режиму окупованої території, які застосовують механізми, передбачені законами України та нормами міжнародного права, громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та прав на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, не застосував норми вищезазначених Законів та норм міжнародного права, що буде сприяти відновленню законних прав та інтересів заявника, прийшов до помилкового висновку залишивши заяву ОСОБА_1 про встановлення факту реєстрації шлюбу, який мав місце 31 жовтня 2014 року без розгляду, оскільки вбачає спір про право, розгляд якого передбачений в порядку цивільного судочинства.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України суд апеляційної інстанції скасовує ухвалу суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направляє справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, якщо вона постановлена з порушенням норм процесуального права чи неправильним застосуванням норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали. 
З огляду на викладене, апеляційний суд вважає необхідним задовольнити апеляційну скаргу, ухвалу Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 15 січня 2020 року скасувати справу направити для продовжєення розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 379, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника заявника ОСОБА_1 , адвоката Семенченка Володимира Анатолійовича задовольнити.
Ухвалу Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 15 січня 2020 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи - ОСОБА_2 , Бердянський міськрайонний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області про встановлення факту, що має юридичне значення, скасувати.
Справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте вона може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 27 березня 2020 року.
Головуючий суддя - Суддя Суддя
доповідач
Подліянова Г.С.         Гончар М.С.                  Кочеткова І.В.