Ухвала
іменем України 
20 березня 2020 року
м. Київ
справа № 173/2038/16-к
провадження № 51- 1201ск20
Верховний Суд  колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                          ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 2 вересня 2019 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 23 грудня 2019 року,
встановив:
За вироком Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області                    від 2 вересня 2019 року 
ОСОБА_4 , уродженця с. Аули Криничанського району Дніпропетровської області та жителя АДРЕСА_1 визнано винуватим та засуджено:
-          за ст. 118 Кримінального кодексу України (далі – КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки;
-         ч. 1 ст. 263 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
На підставі ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначено остаточно ОСОБА_4 покарання  у виді позбавлення волі  на строк 5 років.
Цивільний позов ОСОБА_5 задоволено частково, стягнуто                                       з ОСОБА_4   на  її  користь 13 327 грн  матеріальної  шкоди.
Вирішено питання щодо запобіжного заходу, процесуальних витрат та речових доказів.
Суд першої інстанції встановив, що  ОСОБА_4  в липні 2016 року                       у невстановлений  час та у невстановленої особи поблизу автовокзалу м. Дніпро без передбаченого законом дозволу придбав пістолет кустарного виробництва, який є вогнепальною зброєю і 8 штук патронів, які є боєвими припасами, які він заховав та незаконно зберігав у визначеному ним місці до їх вилучення працівниками поліції 13 та 14 серпня 2016 року.
Він же,  11 серпня 2016 року близько  20:00 під час бійки із ОСОБА_6 , у ході якої останній спричинив йому  тілесні ушкодження середньої тяжкості та легкі тілесні ушкодження, з метою захисту від насильства, перевищуючи межі необхідної оборони здійснив у ОСОБА_6 постріл з указаного пістолету, внаслідок чого той помер.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 23 грудня 2019 року клопотання захисника ОСОБА_7 про звільнення від кримінальної відповідальності задоволено. Вирок районного суду в частині обвинувачення ОСОБА_4 за  ст. 118 КК скасовано та звільнено останнього від кримінальної відповідальності за ст. 118 КК на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК у зв`язку з закінченням строків давності, а кримінальне провадження закрито на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК).
Іншою ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 23 грудня 2019 року вказаний вирок змінено. Виключено з вироку рішення про застосування статті 70 КК при призначенні покарання ОСОБА_4 та постановлено вважати його засудженим за  ч. 1 ст. 263 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. 
У касаційній скарзі засуджений, не оспорюючи доведеності вини та правильності кваліфікації його дій, порушує питання про зміну вироку районного суду та ухвали апеляційного суду, якою цей вирок змінено в частині засудження його за ч. 1 ст. 263 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки,                   у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та даними про його особу через суворість. На думку засудженого, районний суд не повною мірою з`ясував дані про його особу, і як результат невірно визнав обставиною, що пом`якшує йому призначене покарання лише щире каяття. Зазначає, що він раніше не судимий, є інвалідом  дитинства третьої групи, проживає у цивільному шлюбі з жінкою, яка                            є інвалідом другої групи і просить Суд пом`якшити йому призначене покарання, застосувавши до нього положення ст. 69 КК. 
Також засуджений стверджує, що при перегляді вироку суд апеляційної інстанції не перевірив належним чином доводів апеляційних скарг сторони захисту щодо несправедливості заходу примусу через суворість покарання, призначеного судом першої інстанції, не дав цим доводам належної оцінки, і, не навівши жодного мотиву, безпідставно не звільнив його від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК. З огляду на це вважає, що рішення апеляційного суду постановлено без додержання вимог статей 370, 419 КПК.
Перевіривши доводи касаційних скарг та надані до них копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Як убачається зі змісту оспорюваних судових рішень, ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 23 грудня 2019 року вирок  Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 2 вересня 2019 року стосовно ОСОБА_4 змінено. Виключено з вироку рішення про застосування                      ст. 70 КК та пом`якшено йому призначене за  ч. 1 ст. 263 КК покарання                               з 5 до 3 років позбавлення волі.
Відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому підлягають врахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.
Згідно зі ст. 69 КК за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання                  й істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину з урахуванням особи винного суд може призначити основне покарання нижче від найнижчої межі.
Як убачається зі змісту оспорюваної ухвали, при прийнятті рішення про зміну вироку та пом`якшення  ОСОБА_4 призначеного покарання до 3 років позбавлення волі, апеляційний суд цих вимог закону не порушив.  
Дотримуючись принципу індивідуалізації, цей суд дав належну оцінку ступеню тяжкості вчиненого ОСОБА_4 злочину виходячи не лише з визначених                у ст. 12 КК формальних критеріїв, а й з особливостей конкретного кримінального правопорушення.
Водночас апеляційний суд, погодившись із судом першої інстанції, урахував особу ОСОБА_4 , який раніше не судимий, посередньо характеризується, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває. Обставиною, яка пом`якшує покарання ОСОБА_4 цей суд визнав його щире каяття                                     в скоєному, а також врахував відсутність у справі обставин, що обтяжують покарання. 
Прийняв до уваги апеляційний суд і той факт, що ОСОБА_4 є інвалідом                   з дитинства третьої групи, має цивільну дружину, яка є інвалідом другої групи.
Разом із цим, апеляційним судом враховано і обставини вчинення кримінального правопорушення, зокрема те, що ОСОБА_4 незаконно придбав та зберігав пістолет, який в подальшому застосував  під час бійки                     з ОСОБА_6 , та відсутність у справі обставин і доказів на їх підтвердження, які би вказували на можливість звільнення ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням. 
Урахувавши всі ці обставини, апеляційний суд дійшов умотивованого висновку про можливість пом`якшити ОСОБА_4 призначене за ч. 1 ст. 263 КК покарання до трьох років позбавлення волі, яке буде достатнім для досягнення його мети, визначеної у ст. 50 КК. 
Таким чином, суд апеляційної інстанції визначив ОСОБА_4 покарання                      з дотриманням приписів статей 50, 65 КК, яке відповідає його загальним засадам та меті. 
Підстав вважати таке покарання явно несправедливим унаслідок суворості колегія суддів не вбачає.
Ухвала апеляційного суду є належно обґрунтованою і за змістом  відповідає вимогам статей 370, 419 КПК, у ній наведено відповідні мотиви з яких виходив суд апеляційної інстанції при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.
У касаційній скарзі засудженого ОСОБА_4 не міститься переконливих доводів для зміни судових рішень та пом`якшення призначеного йому покарання із застосуванням ст. 69 КК.
З огляду на викладене, касаційна скарга засудженого ОСОБА_4 та додані до неї матеріали не дають підстав для її задоволення, а тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК. 
На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 статті 428 КПК, Суд
постановив:
У  відкритті  касаційного  провадження  за касаційною  скаргою засудженого  ОСОБА_8 на вирок Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 2 вересня 2019 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 23 грудня 2019 року відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:

 
ОСОБА_1                                 ОСОБА_2                     ОСОБА_3