ПОСТАНОВА
Іменем України

29 квітня 2020 року 
Київ
справа №524/4446/17
адміністративне провадження №К/9901/1112/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого судді: Губської О.А.,  
суддів: Єресько Л.О., Калашнікової О.В.,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у касаційній інстанції адміністративну справу № 524/4446/17 
за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, провадження в якій відкрито
за касаційною скаргою   ОСОБА_1 на постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 26 вересня 2019 року (колегія суддів: головуючий суддя: Подобайло З.Г., судді: Григоров А.М. , Бартош Н.С.), 

ВСТАНОВИВ:
І. Суть спору

1.          Позивач звернувся до суду з позовом до Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради, в якому просив:
1.1.          стягнути на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в період з 10грудня 2015 по 13 липня 2017 в сумі 48396,00 грн. 
1.2.          Позов обґрунтовано тим, що у період з 07 грудня 2010 по 27 вересня 2012 він працював на посаді начальника юридичної служби виконавчого комітету Автозаводської районної ради м. Кременчука. 21 лютого 2014 Автозаводським районним судом м. Кременчука Полтавської області було ухвалено постанову по справі №524/7042/13-а, якою зобов`язано Виконавчий комітет Автозаводської районної ради міста Кременчука виплатили йому матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань. Судовими рішеннями підтверджено факт протиправної бездіяльності Виконавчого комітету Автозаводської районної ради міста Кременчука, що полягала у невиплаті всіх належних йому сум. Постановою Автозаводського районного суду м. Кременчука від 30 березня 2016 з Виконавчого комітету Автозаводської районної ради м. Кременчука на його користь було стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27 вересня 2012 по 09 грудня 2015 у сумі 97154,97 грн. Оскільки остаточний розрахунок з позивачем остаточно здійснено 13 липня 2017, останній вважає, що з відповідача належить до стягнення  середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10 грудня 2015 по 13 липня 2017 в сумі 48396,00 грн.
ІІ. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення
1.3.          Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 20 березня 2019 року позов ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задоволено частково. Стягнуто з Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10 грудня 2015 року по 13 липня 2017 року в сумі 48033,03 грн. В іншій частині вимог відмовлено. 
1.4.          Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки матеріальна допомога на вирішення соціально-побутових питань є заробітною платою, в розумінні положень Закону України «Про оплату праці», тому, приймаючи до уваги те, що судове рішення по справі №524/7042/13-а виконано відповідачем лише 13 липня 2017 року, вимоги позивача за цим позовом є обґрунтованими. При цьому, суд першої інстанції врахував постанову Автозаводського районного суду м. Кременчука від 30 березня 2016 року по справі №524/10055/15-а, якою встановлено розмір середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 в сумі 120,99 грн, а також те, що вказаним судовим рішенням середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні стягнуто за період з 27 вересня 2012 року по 09 грудня 2015 року. 
2.           Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 26 вересня 2019 року скасовано рішення суду першої інстанції та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено. 
2.1.          Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з помилковості висновку суду першої інстанції щодо протиправної бездіяльності відповідача в спірних правовідносинах, а також того, що судовими рішеннями встановлено факт виплати позивачу всіх належних коштів.  
ІІІ. Касаційне оскарження
3.          Не погоджуючись з вказаним рішенням суду апеляційної інстанції, позивач звернувся з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм процесуального та матеріального права, просить скасувати це судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
4.          В обґрунтування касаційної скарги вказує, що судом апеляційної інстанції не досліджувався дійсний зміст його позовних вимог та фактичні обставини справи, у зв?язку з  чим суд не врахував, що трудова діяльність позивача у відповідача відбувалась протягом двох окремих періодів.
5.          Відзив на касаційну скаргу до суду не надходив.
IV. Встановлені судами фактичні обставини справи
6.          Постановою Автозаводського районного суду м. Кременчука від 21 лютого 2014 року у справі №524/7042/13-а визнано незаконними дії виконавчого комітету Автозаводської районної ради Кременчука та зобов`язано виконавчий комітет Автозаводської районної ради м. Кременчука нарахувати та виплатити ОСОБА_1 на підставі раніше поданої ним заяви від 20 червня 2012 року матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань в розмірі середньомісячної заробітної плати. Вказана постанова набрала законної сили.
7.          05 липня 2016 року Автозаводським районним судом м. Кременчука ухвалено постанову по справі №524/2915/16-а, якою визнано неправомірною та скасовано постанову старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Полтавській області Приймак Олени Вячеславівни від 23 грудня 2015 року про закриття виконавчого провадження №42883480 з примусового виконання постанови Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 21 лютого 2014 року у справі №524/7042/13-а.
8.          Постанова Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 21 лютого 2014 року у справі №524/7042/13-а фактично в повному обсязі виконана 13 липня 2017 року, згідно з відомостями Єдиного веб-порталу використання публічних коштів: Edata.
9.          Постановою Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 20 серпня 2014 року у справі №524/2340/14, яка залишена без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 09 жовтня 2014 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Виконкому Автозаводської районної ради м. Кременчука про зобов`язання Виконавчого комітету Автозаводської районної ради м. Кременчука нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в період з 27 вересня 2012 року (день звільнення) по 20 серпня 2014 року (день винесення судового рішення); зобов`язання Виконавчого комітету Автозаводської районної ради м. Кременчука надати до суду звіт про виконання судового рішення в частині нарахування та виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на протязі двох місяців від дати набрання судовим рішенням законної сили; стягнення з Виконавчого комітету Автозаводської районної ради м. Кременчука на його користь 10000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.
10.          Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 13 жовтня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, а постанову Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 20 серпня 2014 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 9 жовтня 2014 року залишено без змін.
11.          Вищенаведеними судовими рішеннями встановлено, що Виконавчий комітет Автозаводської районної ради м. Кременчука Полтавської області перерахував ОСОБА_1 недоплачені кошти, які останній отримав 26 лютого 2014 року, що підтверджується копіями платіжного доручення №299 від 19 лютого 2014 року та виписки по рахунку виконавчого комітету Автозаводської районної ради Полтавської області від 26 лютого 2014 року.
12.          Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 07 листопада 2017 року апеляційну скаргу Виконавчого комітету Автозаводської районної ради м. Кременчука Полтавської області задоволено частково. Постанову Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 30 березня 2016 року по справі № 524/10055/15-а скасовано. Прийнято нову постанову, якою в частині позовних вимог про стягнення з Виконавчого комітету Автозаводської районної ради м. Кременчука Полтавської області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27 вересня 2012 року по 20 серпня 2014 року провадження у справі закрито. В іншій частині у задоволенні позовних вимог відмовлено.
13.          Закриваючи провадження у справі, апеляційний суд виходив з того, що порушені в зазначеному адміністративному позові питання про стягнення з Виконавчого комітету Автозаводської районної ради м. Кременчука Полтавської області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені за період з 27 вересня 2012 року по 20 серпня 2014 року вже були предметом розгляду в судах, за результатами розгляду прийняті відповідні рішення, які набрали законної сили. Враховано, що постановою Автозаводського районного суду м. Кременчука від 09 квітня 2014 року по справі №524/561/14-а зобов`язано Виконавчий комітет Автозаводської районної ради м. Кременчука Полтавської області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31 липня 2013 року по 26 лютого 2014 року. В іншій частині позовних вимог - відмовлено. Крім того, постановою Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 20 серпня 2014 року у справі №524/2340/14, яка залишена без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 09 жовтня 2014 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 13 жовтня 2015 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Виконкому Автозаводської районної ради м. Кременчука про зобов`язання Виконавчого комітету Автозаводської районної ради м. Кременчука нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в період з 27 вересня 2012 року (день звільнення) по 20 серпня 2014 року (день винесення судового рішення). З огляду на це, суд дійшов висновку, що в частині позовних вимог про стягнення з Виконавчого комітету Автозаводської районної ради м. Кременчука Полтавської області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені за період з 27 вересня 2012 року по 20 серпня 2014 року провадження у справі слід закрити.
14.          Також, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог позивача за період з 21 серпня 2014 року до 09 грудня 2015 року (день проведення остаточного розрахунку), оскільки на виконання постанови суду Виконавчий комітет Автозаводської районної ради м. Кременчука Полтавської області перерахував ОСОБА_1 недоплачені кошти, які останній отримав саме 26 лютого 2014 року, що підтверджено копіями платіжного доручення №299 від 19 лютого 2014 року та виписки по рахунку виконавчого комітету Автозаводської районної ради м. Кременчука Полтавської області від 26 лютого 2014 року.   
15.          Постановою Верховного Суду від 25 квітня 2019 року постанова Харківського апеляційного адміністративного суду від 07 листопада 2017 року у справі №524/10055/15-а залишена без змін. 
V. Релевантні джерела права й акти їх застосування
16.          Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
17.          Статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що  завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. 
18.          У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
19.          За приписами статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
20.          Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
21.          Згідно зі статтею 2 Кодексу законів про працю України, право громадян України на працю, тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Держава створює умови для ефективної зайнятості населення, сприяє працевлаштуванню, підготовці і підвищенню трудової кваліфікації, а при необхідності забезпечує перепідготовку осіб, вивільнюваних у результаті переходу на ринкову економіку. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Працівники мають право на відпочинок відповідно до законів про обмеження робочого дня та робочого тижня і про щорічні оплачувані відпустки, право на здорові і безпечні умови праці, на об`єднання в професійні спілки та на вирішення колективних трудових конфліктів (спорів) у встановленому законом порядку, на участь в управлінні підприємством, установою, організацією, на матеріальне забезпечення в порядку соціального страхування в старості, а також у разі хвороби, повної або часткової втрати працездатності, на матеріальну допомогу в разі безробіття, на право звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади, крім випадків, передбачених законодавством, та інші права, встановлені законодавством.
22.          Відповідно до вимог частини першої статті 47 Кодексу законів про працю України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
23.          Згідно зі статтею 116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
24.          Крім того, за правилами частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
25.          У пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» судам роз`яснено, що непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.
26.          Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).
27.          Відповідно до статей 1, 2 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства. Основна заробітна плата. Це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
28.          Частиною четвертою статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 
VI. Позиція Верховного Суду
29.          Перевіривши доводи касаційної скарги, виходячи з меж касаційного перегляду, визначених статтею 341 Кодексу адміністративного судочинства України, а також надаючи оцінку правильності застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд виходить із такого.
30.          Приписами частини першої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
31.          Судами попередніх інстанцій встановлено, що спірні правовідносини виникли у зв`язку з оскарженням позивачем бездіяльності відповідача щодо неналежного розрахунку з ним при звільненні та наявністю, у зв?язку з цим у позивача права на стягнення середнього заробітку за час затримки такого розрахунку.
32.          При цьому судом першої інстанції на підставі ухвалених судових рішень, що набрали законної сили, в справах № 524/7042/13-а, № 524/2915/16-а та № 524/10055/15а встановлено, що вказаними рішеннями в судовому порядку визнано наявність у позивача права на отримання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань на підставі поданої ним заяви від 20 червня 2012 року, а також зобов?язано відповідача здійснити нарахування та виплату цієї допомоги. Крім цього, встановлено помилкове закриття виконавчого провадження у зв?язку з неповним виконанням судового рішення, оскільки матеріальну допомогу виплачено позивачу частково 09 грудня 2012 року. В подальшому виконком здійснив остаточний розрахунок по вказаній виплаті 13 липня 2017 року.
33.          Враховуючи ці обставини, а також судові рішення за результатами розгляду справи № 524/10055/15а та правила статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України, суд першої інстанції дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме: за виключенням періоду, щодо якого наявне судове рішення в справі № 524/10055/15а.
34.          Водночас, суд апеляційної інстанції, переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку взяв до уваги, крім обставин, встановлених судовим рішенням в справі № 524/7042/13-а щодо наявність у позивача права на отримання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань на підставі поданої ним заяви від 20 червня 2012 року, також і судові рішення в справах № 524/561/14-а, №524/2340/14. 
35.          При цьому апеляційний суд, застосувавши статтю 78 Кодексу адміністративного судочинства України, визнав встановлені цим рішеннями обставини преюдиційними для спірних правовідносин та відмовив у задоволенні позову з підстав наявності судових рішень, що набрали законної сили, в спірних правовідносинах та встановлення цими судовими рішеннями фактичного розрахунку з позивачем 26 лютого 2014 року.
36.          Проте, Верховний Суд вважає такі висновки суду апеляційної інстанції необґрунтованими, помилковими та такими, до яких суд дійшов без повного та належного з?ясування обставин справи та змісту позовних вимог в цій справі, з огляду на таке.
37.          Суд апеляційної інстанції не врахував тієї обставини, що трудова діяльність позивача у відповідача відбувалась протягом двох періодів, при цьому позивач був звільнений у 2012 році, після чого прийнятий на роботу та знову звільнений у 2013 році. При цьому, в обох випадках при звільненні з позивачем не було здійснено у повному обсязі розрахунок при звільненні, зокрема не виплачено матеріальну допомогу за 2012 рік та матеріальну допомогу за 2013 рік. Наявність у позивача права на кожну таку виплату окремо встановлене відповідними судовими рішеннями та є двома існуючими окремо один від одного випадками бездіяльності відповідача.
38.          Ці обставини враховано судом першої інстанції, тому при вирішенні справи по суті цим судом взято до уваги саме судові рішення, які стосуються невиплати позивачу матеріальної допомоги за 2012 рік.
39.          Поряд з цим суд першої інстанції врахував встановлену судовим рішенням, що набрало законної сили, обставину щодо неповного виконання судового рішення про зобов?язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу матеріальну допомогу за 2012 рік, а також на підставі належних та допустимих доказів встановлено проведення з позивачем остаточного розрахунку по спірній виплаті 13 липня 2017 року.
40.          Цими обставинами суд першої інстанції мотивував свій висновок щодо наявності у позивача права на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та задовольнив вимоги позивача частково, стягнувши на його користь 48033,03 грн за час затримки розрахунку за період з 10 грудня 2015 року по 13 липня 2017 року, відмовивши у задоволенні позову в іншій частині. 
41.          Оскільки це рішення суду не оскаржується учасниками справи в частині відмови у задоволенні позовних вимог, тому оцінка правильності застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права надається Верховним Судом лише в частині щодо задоволення позовних вимог.
42.          Водночас, суд апеляційної інстанції не перевірив в повній мірі зміст рішень в справах № 524/561/14-а, №524/2340/14 та не звернув увагу, що ці рішення стосуються правовідносин щодо виплати позивачу матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2013 рік та встановлюють її фактичну виплату відповідачем у лютому 2014 року.
43.          За цих обставин, Верховний Суд зазначає про безпідставне посилання судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні на фактичні обставини, що встановлені судовими рішеннями справах № 524/561/14-а, №524/2340/14, оскільки зміст вимог позивача, що є предметом розгляду в цій справі, стосується невиплати йому матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2012 рік. 
44.          Підсумовуючи викладене, виходячи з такого правового регулювання та встановлених судами обставин справи суд касаційної інстанції вважає помилковими висновки суду апеляційної інстанції про відсутність у позивача права на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, водночас вважає правильними висновки суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для їх задоволення.
45.          Враховуючи вищенаведені обставини, Верховний Суд вважає, що судом апеляційної інстанції помилково скасовано законне рішення суду першої інстанції, який правильно застосував норми матеріального права та дійшов правильного висновку по суті спору в цій справі.
46.          Статтею 352 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
47.          Таким чином, зважаючи на приписи статті 352 Кодексу адміністративного судочинства України, касаційну скаргу необхідно задовольнити та скасувати рішення суду апеляційної інстанції, залишивши в силі рішення суду першої інстанції.
VIІ. Судові витрати
48.          З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 3, 341, 344, 349, 352, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 26 вересня 2019 року задовольнити.
2. Постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 26 вересня 2019 року в цій справі скасувати.
3. Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 20 березня 2019 року залишити в силі.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                  О. А. Губська

Судді                                                                                               Л.О. Єресько

                                                                                                        О.В. Калашнікова