Номер провадження: 22-ц/813/1939/20 
Номер справи місцевого суду: 495/9255/18
Головуючий у першій інстанції Шевчук Ю. В.
Доповідач Заїкін А. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.05.2020 року                                                                 м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 495/9255/18

Номер апеляційного провадження: 22-ц/813/1939/20

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
- головуючого судді - Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),
- суддів: - Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,
за участю секретаря судового засідання - Бикової К.А.,

учасники справи: 
    - позивач - ОСОБА_1 , 
    - відповідач - Білгород-Дністровський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області,
    - третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Управління державної казначейської служби України у Білгород-Дністровському районі Одеської області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до Білгород-Дністровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Управління державної казначейської служби України у Білгород-Дністровському районі Одеської області, про стягнення інфляційних витрат і трьох процентів річних від простроченої суми, за апеляційною скаргою Білгород-Дністровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області  на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області, ухвалене у складі судді Шевчук Ю.В. о 16 годині 03 хвилині 16 травня 2019 року,

встановив:

У вересні 2018 року ОСОБА_1  звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому просить стягнути з Білгород-Дністровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області на його користь суму коштів в загальному розмірі - 30 491,79 грн., яка складається з: інфляційних витрат у сумі - 28 942,00 грн.; - трьох відсотків річних від простроченої суми у розмірі - 1 549,79 грн.. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача на його користь судовий збір у розмірі - 736,40 грн.. 
ОСОБА_1 обґрунтує свої вимоги тим, що рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 29 серпня 2013 року по справі №495/3180/13-ц з Відділу державної виконавчої служби Білгород-Дністровського міськрайонного Управління юстиції Одеської області (правонаступником якого є - Білгород-Дністровський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області) на користь позивача стягнуто - 11 927,79 грн. та судові витрати у розмірі - 229,40 грн., всього - 12 157,19 грн.. Зазначене рішення набрало законної сили - 12.02.2014 року. 
25 березня 2014 року позивачу був виданий виконавчий лист №495/3181/13-ц.
У вересні 2014 року позивач звернувся до Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області з заявою про примусове виконання рішення суду надавши всі необхідні для цього документи. Зазначену заяву ДКСУ переадресувала до Управління державної казначейської служби України у Білгород-Дністровському районі Одеської області.
Між тим, грошові кошти в розмірі - 12 157,19 грн., які були стягнуті за рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 29 серпня 2013 року, позивачем були отримані лише - 14.05.2018 року. Рішення суду першої інстанції не виконувалося протягом 4 років та 3 місяців. 
З огляду на вищевикладене позивач вважає законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню вищенаведені вимоги позову (а. с. 2 - 4).
У судовому засіданні суду першої інстанції представник відповідача та представник третьої особи заперечували проти вищенаведеного позову. Просили позов ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Позивач у судове засідання суду першої інстанції не з`явився (а. с. 57 - 60).
Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 16 травня 2019 року вищевказаний позов задоволено.
Стягнуто з Білгород-Дністровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області на користь ОСОБА_1 суму у розмірі - 30 491,79 грн., яка складається з: інфляційних витрат у сумі - 28 942,00 грн. та відсотків від простроченої суми у розмірі - 1 549,79 грн.. 
Стягнуто з Білгород-Дністровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі - 736,40 грн..
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що з огляду на те, що відповідач порушив грошове зобов`язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення, а саме на стягнення з відповідача встановленого індексу інфляції у розмірі - 28 942 грн. та 3% річних від простроченої суми у розмірі - 1 549, 79 грн.. 
Відповідно до правового висновку, викладеного Верховним Судом України в постанові №6-2168цс-15 від 30 березня 2016 року, який в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов`язком для всіх судів, за змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.
З огляду на зазначене, суди апеляційної та касаційної інстанцій, установивши, що рішенням суду було стягнуто грошову суму і таке зобов`язання зводиться до сплати грошей, отже, є грошовим зобов`язанням, дійшли обґрунтованого висновку щодо наявності між сторонами грошових зобов`язань, які належним чином не виконані, що дає підстави для стягнення на користь позивача інфляційних витрат за весь час прострочення та 3 % річних від простроченої суми, які входять до складу грошового зобов`язання, оскільки боржник зобов`язаний відшкодувати інфляційні витрати від знецінення неповернутих коштів за час виконання рішення суду про стягнення суми.
Відповідно до правової позиції у справі №6-157цс16 від 25.05.2016 року наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання й не позбавляє кредитора права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України, а також сплату боржником процентів, належних кредитору відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Позивач в поданій ним позовній заяві ставив питання про стягнення з відповідача на його користь інфляційних втрат в розмірі - 28 942 грн., трьох відсотків річних від простроченої суми у розмірі - 1 549,79 грн., всього - 30 491,79 грн.. 
Суд першої інстанції дійшов до висновку про те, що стягненню підлягають інфляційні втрати за весь час прострочення та 3 % річних від простроченої суми, оскільки боржник зобов`язаний відшкодувати інфляційні втрати від знецінення неповернутих коштів за час виконання рішення суду про стягнення суми (а. с. 61 - 63).
В апеляційній скарзі Білгород-Дністровський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській областіпросить вищезазначене рішення суду першої інстанції скасувати. Ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні вищевказаного позову.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено судом першої інстанції при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.
Апелянтвказує на те, що саме відповідачем не було прострочено виконання зобов`язання, як на це вказує позивач. Посилається на те, що положення статті 625 ЦК України не підлягають до застосування у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин. Зазначає про відсутність договірних відносин між позивачем та відповідачем. 
Управління державної казначейської служби України у Білгород-Дністровському районі Одеської області у відзиві на апеляційну скаргу підтримує доводи та вимоги апеляційної скарги. Вказує на помилковість застосування приписів статті 625 ЦК України судом першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення. Зазначає про помилковість незастосування строків позовної давності судом першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення.
Учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином.
Від позивача заяв, клопотань до суду апеляційної інстанції не надходило.
20.05.2020 року до суду апеляційної інстанції надійшла заява апелянта про відкладення, призначеного на 21.05.2020 року, розгляду справи.
Апеляційний суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи з огляду на наступне.
Частинами першою - третьою статті 4 Закону України «Про електронний цифровий підпис» передбачено, що електронний цифровий підпис призначений для забезпечення діяльності фізичних та юридичних осіб, яка здійснюється з використанням електронних документів. Електронний цифровий підпис використовується фізичними та юридичними особами - суб`єктами електронного документообігу для ідентифікації підписувача та підтвердження цілісності даних в електронній формі. Використання електронного цифрового підпису не змінює порядку підписання договорів та інших документів, встановленого законом для вчинення правочинів у письмовій формі. 
14.02.2019 року Велика Палата Верховного Суду, переглядаючи справу № 9901/43/19, зазначила, що саме електронний цифровий підпис є головним реквізитом такої форми подання електронного документу. Відсутність такого реквізиту в електронному документі виключає підстави вважати його оригінальним. 
Матеріалами справи не підтверджується наявність електронного цифрового підпису у вищевказаній заяві про відкладення розгляду справи. Крім того, вказана заява про відкладення розгляду справи містить відомості щодо відсутності електронного цифрового підпису цієї заяви.
Згідно з Указом Президента України від 13 березня 2020 року № 87/2020 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 березня 2020 року «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки в умовах спалаху гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» з метою попередження розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19: 1, на всій території України установлено карантин.
Рада суддів України рекомендувала у період карантину встановити особливий режим роботи судів України, а саме: роз`яснити громадянам можливість відкладення розгляду справ у зв`язку із карантинними заходами (Лист Ради суддів України від 16.03.2020 року, адресований Верховному Суду, Вищому антикорупційному суду, місцевим та апеляційним судам).
Пунктами 1, 5 розпорядження Голови Одеського апеляційного суду від 16.03.2020 року, зі змінами внесеними згідно із розпорядженнями Голови Одеського апеляційного суду за №3 від 02.04.2020 року та за №4 від 08.04.2020 року «Про тимчасові заходи з метою попередження розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену короновірусом COVID-19» передбачено, що тимчасово, на час установлення на території України карантину, зупиняється розгляд справ у відкритих судових засіданнях за участю учасників судового процесу та припинено їх пропуск до залів судових засідань на час вжитих заходів. Апеляційний суд розглядає цивільні справи, які не віднесені до справ, зазначених у частин першої, другої статті 369 ЦПК України, у відсутності учасників справи та осіб, які не залучалися до участі у справі судом першої інстанції, за наявності відомостей про їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи. У разі відсутності таких даних, а також у разі подання заяви (заяв) про бажання прийняти участь у справі особисто, суд відкладає судове засідання на іншу дату.
Вказане розпорядження видано з метою забезпечення здійснення правосуддя Одеським апеляційним судом, забезпечення доступу громадян до правосуддя під час дії установленого державою карантину.
Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи (справа призначалася до розгляду тричі), баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, освідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, викладення апелянтом своєї правової позиції в апеляційній скарзі, надходження відзиву на апеляційну скаргу, тобто створення апеляційним судом умов для реалізації положень ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе відхилити клопотання про відкладення розгляду справи, справу розглянути за відсутності її учасників.
Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні судового рішення, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частин 1, 2, 6 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Згідно з положеннями частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції правильно виходив з того, що на підставі судового рішення між сторонами виникло грошове зобов`язання у зв`язку зі стягненням грошових коштів, невиконання якого зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України.
Між тим, колегія суддів не погоджується з вищезазначеними висновками суду першої інстанції щодо необхідності задоволення позову саме у повному обсязі. Вважає, що суд першої інстанції на підставі наявних у справі, наданих сторонами і досліджених судом доказів невірно встановив обставини по справі, дійшов неправильного вищезазначеного висновку про необхідність задоволення позову саме у повному обсязі. Висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, вимогам норм матеріального (ст. ст. 256, 257, 261, 509, 524, 525, 526, 530, 533, 534, 535, 625 ЦК України) та процесуального (ст. ст. 2, 263, 264 ЦПК України) права. 
На підставі наявних у справі, наданих її учасниками та досліджених судом доказів встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.
Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 29 серпня 2013 року по справі №495/3180/13-ц з Відділу державної виконавчої служби Білгород-Дністровського міськрайонного Управління юстиції Одеської області (правонаступником якого є Білгород-Дністровський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області) на користь позивача стягнуто - 11 927,79 грн. та судові витрати у розмірі - 229,40 грн., всього - 12 157,19 грн.. Зазначене рішення набрало законної сили - 12.02.2014 року. 
25 березня 2014 року позивачу був виданий виконавчий лист №495/3181/13-ц.
У вересні 2014 року позивач звернувся до Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області з заявою про примусове виконання рішення суду, надавши всі необхідні для цього документи. Зазначену заяву ДКСУ переадресувала до Управління державної казначейської служби України у Білгород-Дністровському районі Одеської області. 
08 липня 2015 року постановою Одеського окружного адміністративного суду у справі №815/3623/15 було визнано протиправними дії Управління державної казначейської служби України у Білгород-Дністровському районі Одеської області щодо повернення ОСОБА_1 виконавчого листа. Зобов`язано Управління державної казначейської служби України у Білгород-Дністровському районі Одеської області виконати рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 29 серпня 2013 року по справі №495/3180/13-ц.
13 жовтня 2016 року у справі №495/7727/16-ц Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області за заявою ОСОБА_1 про заміну сторони виконавчого провадження було встановлено, що 25.03.2014 року Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області був наданий виконавчий лист про стягнення з Відділу державної виконавчої служби Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції на користь ОСОБА_1 - 11 927,79 грн. та судових витрат в розмірі - 229,40 грн. 
Постановою від 11 лютого 2016 року №99 «Про реформування територіальних органів Міністерства юстиції та розвиток системи надання безоплатної правової допомоги» ліквідовано Білгород-Дністровське міськрайонне управління юстиції в Одеській області.
Посилаючись на положення ч. 1 ст. 378 ЦПК України, в редакції на час постановлення ухвали, ч. 5 ст. 8 Закону України «Про виконавче провадження», Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області ухвалою від 13 жовтня 2016 року замінив сторону виконавчого провадження по справі №495/3180/13-ц за позовом ОСОБА_1 до відділу державної виконавчої служби Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції Одеської області, Одеської обласної філії «Одеський аукціонний центр «Державної акціонерної компанії «Національна мережа аукціонних центрів» про стягнення коштів, а саме - Відділ державної виконавчої служби Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції Одеської області, його правонаступником Білгород-Дністровським міськрайонним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області.         
Вищевказане рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 29 серпня 2013 року було виконано - 14.05.2018 року.
Між сторонами виникли правовідносини щодо стягнення трьох процентів річних і інфляційних втрат в порядку статті 625 ЦК України, завданих позивачу внаслідок невиконання рішення суду.
Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Частиною п`ятою статті 11 ЦК України передбачається виникнення цивільних прав та обов`язків з рішення суду. Таким чином, на підставі рішення суду можуть виникати зобов`язання, які залежно від змісту можуть бути грошовими або негрошовими.
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов'язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).
За змістом статей 524, 533-535 та 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.
Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Тобто приписи цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема окремі види зобов`язань.
За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Зазначене відповідає правовому висновку, наведеному у постанові Верховного Суду України від 06 липня 2016 року у справі № 6-1946цс15, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), у постановах Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 459/3560/15-ц, від 11 липня 2018 року у справі № 753/23612/15-ц, від 05 вересня 2018 року у справі № 461/479/16-ц, від 22 листопада 2018 року у справі № 761/43507/16-ц.
З огляду на вищевикладене безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що положення статті 625 ЦК України не підлягають до застосування у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин.
У постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц Велика Палата Верховного Суду відступила від висловленого у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15 висновку Верховного Суду України про те, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можна застосовувати норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України) (див. пункт 32.1 постанови від 16 травня 2018 року), а отже посилання апелянта в апеляційній скарзі на правову позицію викладену Верховним Судом України у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15 є недоречними.
Вбачаючи вищевикладене, безпідставними є доводи відзиву на апеляційну скаргу щодо помилковості застосування приписів статті 625 ЦК України судом першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення.
Між тим, апеляційний суд погоджується з доводами відзиву на апеляційну скаргу щодо помилковості незастосування строків позовної давності судом першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення, та про безпідставність стягнення інфляційних витрат і трьох процентів річних від простроченої суми, які розраховано за період часу, а саме з 12.02.2014 року по вересень 2014 року, з огляду на наступне.
Як зазначалось вище саме у вересні 2014 року позивач звернувся до Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області з заявою про примусове виконання рішення суду, отже саме з вересня 2014 року необхідно відліковувати початок терміну виконання рішення суду.
Отже, розрахунок інфляційних витрат і трьох процентів річних, які розраховано за період часу, а саме з 12.02.2014 року по вересень 2014 року (а. с. 4), є таким, який не має юридичного наслідку у даній справі.
Крім того, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Натомість, календарна дата або вказівка на подію, яка має неминуче настати, є терміном (частина друга статті 252 ЦК України). 
Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
За приписами частини 3 статті 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
Згідно із частиною 4 статті 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Доводи третьої особи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, щодо помилковості незастосування судом першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення строку позовної давності, про застосування якої було зазначено відповідачем у відзиві на позов, зайшли своє відображення в матеріалах справи (а. с. 22) і є обґрунтованими.
Крім того, апеляційний суд звертає увагу на приписи частини першої статті 262 ЦК України згідно якої, заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.
З огляду на вищевикладене апеляційний суд вважає за необхідне застосувати строки позовної давності у даній справі.
З вищенаведеним позовом ОСОБА_1 звернувся до суду 28 вересня 2018 року (а. с. 2).
За правилами статті 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Як зазначалось вище розрахунок інфляційних витрат і трьох процентів річних, які розраховано за період часу, а саме з 12.02.2014 року по вересень 2014 року (а. с. 4), є таким, який не має юридичного наслідку у даній справі.
Отже, вищевказані вимоги позову щодо стягнення інфляційних витрат і трьох процентів річних у строковий період з 01 жовтня 2014 року по 28 вересня 2015 року, є такими, що заявлені з пропуском строку, у межах якого позивач може звернутися до суду, зокрема з вищевказаними вимогами про захист свого цивільного права або інтересу, у розумінні приписів статтей 256, 257 ЦПК України.
Таким чином, задоволенню підлягає вищенаведений позов саме в частині стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних у строковий період - з 28 вересня 2015 року по 14 травня 2018 року.
З урахуванням встановленого, судова колегія дійшла висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з відповідача на його користь інфляційних втрат і трьох процентів річних в порядку статті 625 ЦК України, завданих позивачу внаслідок невиконання рішення суду, у загальному розмірі - 5 229,60 грн. = 4 271,60 грн. (розмір інфляційних втрат у період з 28 вересня 2015 року по 14 травня 2018 року, які розраховано за формулою -збитки від інфляції = сума боргу хіндекс інфляції / 100% - сума боргу) + 3% річних в сумі - 958 грн..
Отже, саме у викладеній в попередньому абзаці частині позовні вимоги підлягають до задоволення.
Інші вимоги позову щодо стягнення з відповідача на користь позивача трьох процентів річних та інфляційних втрат, завданих позивачу внаслідок невиконання рішення суду є такими, які заявлено позивачем з порушенням вищевказаних приписів статті 257 ЦК України, а отже вони не підлягають задоволенню.
Отже, апеляційна скарга Білгород-Дністровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області є частково обґрунтованою, тому підлягає частковому задоволенню.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України» та «Рябих проти Російської Федерації»), у справі «Нєлюбін проти Російської Федерації», повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.
Оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом порушено норми процесуального права, неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 за вищевказаного обґрунтування.
Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Таким чином, необхідно змінити розподіл судових витрат.
Керуючись статтями 133, 141 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача понесені останнім та документально підтверджені судові витрати, а саме судовий збір сплачений за звернення до суду з позовом, пропорційно розміру задоволеним позовним вимогам (12%), у загальному розмірі - 88,36 грн. = 736,40 грн. (а. с. 1) х 12%. Крім того, підлягають стягненню з позивача на користь відповідача понесені останнім та документально підтверджені судові витрати, а саме судовий збір сплачений за подання апеляційної скарги, пропорційно розміру відмовлених у задоволенні позовних вимог (88 %), у загальному розмірі - 972,04 грн. = 1 104,60 грн. (а. с. 78) х 88%.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, Одеський 
апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, 

постановив:

Апеляційну скаргу Білгород-Дністровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області - задовольнити частково.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 16 травня 2019 року - скасувати. Ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Білгород-Дністровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Управління державної казначейської служби України у Білгород-Дністровському районі Одеської області, про стягнення інфляційних витрат і трьох процентів річних від простроченої суми - задовольнити частково.

Стягнути з Білгород-Дністровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області (67700, Одеська область, м. Білгород-Дністровський, вул. Миколаївська, 30, код ЄДРПОУ - 34890175) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН - НОМЕР_1 ) суму інфляційних втрат і трьох процентів річних, внаслідок невиконання рішення суду, у загальному розмірі - 5 229 (п`ять тисяч двісті двадцять дев`ять) гривень 60 копійок, яка складається з: 1) розмір інфляційних втрат у період з 28 вересня 2015 року по 14 травня 2018 року - 4 271 (чотири тисячі двісті сімдесят одна) грн. 60 коп.; 2) 3% річних в сумі - 958 (дев`ятсот п`ятдесят вісім) грн. 00 коп..

В решті позову - відмовити.

Здійснити перерозподіл судових витрат.
Стягнути з Білгород-Дністровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області (67700, Одеська область, м. Білгород-Дністровський, вул. Миколаївська, 30, код ЄДРПОУ - 34890175) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН - НОМЕР_1 ) судові витрати по сплаті судового збору в сумі - 88 (вісімдесят вісім) грн. 36 коп..

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН - НОМЕР_1 ) на користь Білгород-Дністровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області (67700, Одеська область, м. Білгород-Дністровський, вул. Миколаївська, 30, код ЄДРПОУ - 34890175) судові витрати по сплаті судового збору в сумі - 972 (дев`ятсот сімдесят дві) грн. 04 коп..

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови. 

Повний текст постанови складено 02 червня 2020 року. 

Головуючий суддя: А. П. Заїкін 

Судді: С. О. Погорєлова 

О. М. Таварткіладзе