ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"16" березня 2020 р.           Справа№ 920/1053/19
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Тищенко А.І.
суддів:            Михальської Ю.Б. 
          Мальченко А.О. 
 
розглянувши у письмовому провадженні без виклику та повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 
на рішення 
Господарського суду Сумської області 
від 28.11.2019 (повний текст складено 03.12.2019)
у справі № 920/1053/19 (суддя  Ю.А. Джепа) 
за позовом Моторного (транспортного) страхового бюро України 
до Військової частини НОМЕР_1 
про стягнення 56050,00 грн.,

  ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2019 року Моторне (транспортне) страхове бюро України звернулось до Господарського суду Сумської області з позовом до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення шкоди в порядку регресу в сумі 56050,00 грн. 
Позов обґрунтовано тим, що рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 07.12.2017 у справі № 591/4524/16-ц ухвалено стягнути з Моторного (транспортного) страхового бюро України на користь потерпілої особи 50000,00 грн на відшкодування майнової шкоди та 500,00 грн на відшкодування судових витрат. Після сплати вищезазначених коштів позивач у цій справі у відповідності до частини другої статті 38 Закону України “Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів” має право звернутися до суду з регресним позовом до власника транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, і який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та його мотиви

Рішенням Господарського суду Сумської області від 28.11.2019 у справі № 920/1053/19 позов задоволено частково.
На підставі рішення суду з Військової частини НОМЕР_1 підлягає стягненню на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України завдану шкоду в порядку регресу в сумі 50000,00 грн. та витрати по сплаті судового збору в сумі 1713,65 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Задовольняючи позов в частині фактичної суми майнової шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що цивільно-правова відповідальність відповідача не була застрахована, тому відповідач, як володілець транспортного засобу “ГАЗ”, реєстраційний № НОМЕР_2 , зобов`язаний відшкодувати в порядку регресу позивачу завдану шкоду.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги, письмових пояснень та узагальнення їх доводів

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, просить скасувати оскаржуване рішення  та  відмовити у задоволенні позову повністю, мотивуючи свої вимоги тим, що рішення суду першої інстанції прийнято за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального права.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на те, що оскільки винний у скоєнні ДТП є учасником бойових дій та за яким закріплено транспортний засіб ГАЗ-6605, військовий номер НОМЕР_2 , він в силу приписів ст. 13.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» він звільняється від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. При цьому, відшкодування збитків  у даному випадку проводить МТСБУ.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу та заперечень проти пояснень відповідача

Заперечуючи проти вимог апеляційної скарги, МТСБУ подано відзив, у якому відповідач просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Так, позивач зазначає, що статтею 13.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено дві обов`язкові умови щодо відшкодування МТСБУ за окремими категоріями осіб, а саме,: 1) керування особисто транспортним засобом; 2) належність транспортного даного транспортного засобу такій особі. Водночас, за доводами позивача водій, винний у скоєнні ДТП, не дотримався однієї з цих умов, оскільки транспортний засіб не належав йому на праві приватної власності.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.01.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Господарського суду Сумської області від 28.11.2019 у справі № 920/1053/19; ухвалено здійснювати розгляд апеляційної скарги за правилами спрощеного позовного провадження та без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання); встановлено учасникам справи строк для надання можливості скористатися наданими ст. 267 Господарського процесуального кодексу України правами протягом семи днів з дня отримання даної ухвали.
Частиною 10 статті 270 ГПК України визначено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. 
Відповідно до ч. 13 ст. 8 ГПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
За правилами п. 1 ч. 5 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України, для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Обставини справи встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як підтверджено матеріалами справи, 02.07.2016 в м. Суми на перехресті вул. Харківська та СКД відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу “Порше”, реєстраційний № НОМЕР_3 та транспортного засобу “ГАЗ”, реєстраційний № НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 .
Внаслідок вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди транспортним засобам було завдано механічних пошкоджень.
Постановою Зарічного районного суду м. Суми від 27.07.2016 у справі № 591/3454/16-п  винним у настанні ДТП визнано водія транспортного засобу “ГАЗ”, реєстраційний № НОМЕР_2 , ОСОБА_1 .
Відповідно до преамбули Закону України “Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів” від 01.07.2004 № 1961-IV (далі – Закон України № 1961-IV), вказаний нормативно-правовий акт регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.
Згідно з п. 21.1. ст. 21 Закону України № 1961-IV, з урахуванням положень пункту 21.3 цієї статті, на території України забороняється експлуатація транспортного засобу (за винятком транспортних засобів, щодо яких не встановлено коригуючий коефіцієнт в залежності від типу транспортного засобу) без поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, чинного на території України, або поліса (сертифіката) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, укладеного в іншій країні з уповноваженою організацією із страхування цивільно-правової відповідальності, з якою Моторне (транспортне) страхове бюро України (позивач у справі) уклало угоду про взаємне визнання договорів такого страхування.
Водночас, як встановлено судом першої інстанції, цивільно-правова відповідальність відповідача на момент настання дорожньо-транспортної пригоди не була застрахована.
Так, відповідно до п. 39.1. ст. 39 Закону України № 1961-IV позивач є єдиним об`єднанням страховиків, які здійснюють обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну третім особам. Участь страховиків у МТСБУ є умовою здійснення діяльності щодо обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.
Згідно з підп. а) п. 41.1. ст. 41 Закону України № 1961-IV МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.
Рішенням Зарічного районного суду Сумської області від 07.12.2017 у справі № 591/4524/16-ц, залишеним без змін постановами Апеляційного суду Сумської області від 01.02.2018 та від 05.03.2018, задоволено позовні вимоги потерпілої особи та ухвалено стягнути з Моторно (транспортного) страхового бюро України на користь потерпілої особи 50000,00 грн на відшкодування майнової шкоди, а також 500 грн. на відшкодування понесених по справі судових витрат; стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь потерпілої особи 31305,46 грн на відшкодування майнової шкоди, 4227,84 грн на відшкодування витрат на проведення дослідження спеціаліста, 5000,00 грн на відшкодування завданої моральної шкоди, а також 363,05 грн на відшкодування понесених по справі судових витрат.
Відповідно до частини другої статті 38 Закону України № 1961-IV позивач після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.
Таким чином, до позивача перейшло в межах суми 50000,00 грн. право вимоги до особи, відповідальної за заподіяний збиток.
Звертаючись з даним позовом до суду, МТСБУ просить стягнути з відповідача загальний розмір витрат відповідно до рішення Зарічного районного суду Сумської області від 07.12.2017 у справі № 591/4524/16-ц та постанови про відкриття виконавчого провадження, що становить 56   050,00 грн.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо часткового задоволення позову, з огляду на наступне.
Відповідно до частини першої статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
На підставі частини другої статті 1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду передні потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з-таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо).
Тобто володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є не лише його власник, але й інша фізична чи юридична особа, яка на відповідній правовій підставі володіє цим об`єктом.
Органами, які здійснюють управління військовим майном згідно зі статтею 1  Закону України “Про правовий режим майна у Збройних Силах України” є Кабінет Міністрів України та Міністерство оборони України.
Відповідно до частини другої статті 2 Закону України “Про правовий режим майна у Збройних, Силах України” Міністерство оборони України як центральний орган управління ЗСУ здійснює відповідно до закону управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування), приймає рішення, щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами ЗСУ, зокрема у разі їх розформування.
Згідно зі статтею 3 Закону України “Про правовий режим майна у Збройних Силах України” військове майно закріплюється за військовими частинами ЗСУ на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті). З моменту надходження майна до ЗСУ і закріплення його за військовою частиною ЗСУ воно набуває статусу військового майна.  
Відповідно до статті 1 Закону України “Про правовий режим майна у Збройних Силах України” військове майно - це державне майно (зокрема, всі види озброєння, бойова та,інша техніка, боєприпаси), закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України.
Частиною другою статті 14 Закону України “Про Збройні Сили України” передбачено, що майно, закріплене за військовими частинами ЗСУ, є державною власністю і належить їм на праві оперативного управління.
Згідно з частиною першою статті 137 Господарського кодексу України правом оперативного управління визнається речове право суб`єкта господарювання, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом) для здійснення некомерційної господарської діяльності, у межах, встановлених цим кодексом та іншими законами, а також власником майна (уповноваженим ним органом).
Відповідно до статті 5 Закону України “Про господарську діяльність у Збройних Силах України” за шкоду і збитки, заподіяні правам та інтересам фізичних і юридичних осіб та державі, військова частина як суб`єкт господарської діяльності несе відповідальність, передбачену законом та договором.
Враховуючи те, що військові частини володіють на праві оперативного управління закріпленим за ними Міністерством оборони України військовим майном, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, вони несуть відповідальність згідно з частиною другою статті 1187 ЦК України.
Шкода, заподіяна об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і який був закріплений Міністерством оборони України на праві оперативного управління за військовою частиною, що має статус юридичної особи, відшкодовується цією військовою частиною.
Аналогічний правових висновків дійшла Велика Палати Верховного Суду в постанові від 05.06.2018 у справі № 243/10982/15. 
Відповідно до п. 13.1 статті 13 Закону України № 1961-IV учасники бойових дій та інваліди війни, що визначені законом, інваліди І групи, які особисто керують належними їм транспортними засобами, а також особи, що керують транспортним засобом, належним інваліду І групи, у його присутності, звільняються від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України. Відшкодування збитків від дорожньо-транспортної пригоди, винуватцями якої є зазначені особи, проводить МТСБУ у порядку, визначеному цим Законом.
Даною нормою встановлено дві обов`язкові умови щодо відшкодування шкоди позивачем за окремих категорій осіб, а саме: 
1) керування особисто транспортним засобом;
2) належність даного транспортного засобу такій особі.
Як вбачається з матеріалів справи, гр. ОСОБА_1 на момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди транспортний засіб “ГАЗ”, державний номер НОМЕР_2 , не належав на праві власності, а тому приписи п. 13.1. ст. 13 Закону України № 1961-IV не можуть бути застосовані до даних відносин.
Відповідно до частини першої статті 1191 Цивільного кодексу України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.
Відповідно до частини другої статті 38 Закону України № 1961-IV МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.
Отже, позивач, здійснивши виплату страхового відшкодування за договором майнового страхування, набув права потерпілої особи в межах здійсненої виплати.
Оскільки, цивільно-правова відповідальність відповідача не була застрахована, тому відповідач, як володілець транспортного засобу “ГАЗ”, реєстраційний № НОМЕР_2 , зобов`язаний відшкодувати в порядку регресу позивачу завдану шкоду.
Враховуючи вищевикладене, вимоги позивача щодо стягнення з відповідача в порядку регресу 50000,00 грн є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Водночас, позивач просить суд стягнути з відповідача також 500,00 грн судових витрат згідно рішення Зарічного районного суду м. Суми від 07.12.2017 у справі № 591/4524/16-ц та витрати виконавчого провадження згідно постанови головного державного виконавця Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Кедик Т.В. від 12.04.2018 ВП № 56164456 щодо примусового виконання виконавчого листа № 591/4524/16-ц від 14.03.2018, а саме: 5050,00 грн виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця та 500,00 грн витрат виконавчого провадження.
Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у відшкодуванні позивачеві вищезазначених витрат на сплату судового збору за рішенням суду та витрат виконавчого провадження за рахунок відповідача, оскільки зазначені витрати понесені позивачем у даній справі у зв`язку з не виконанням ним рішення Зарічного районного суду м. Суми від 07.12.2017 у справі № 591/4524/16-ц в добровільному порядку. Витрати по сплаті судового збору за рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 07.12.2017 у справі № 591/4524/16-ц судом покладено на позивача та відповідача у цій справі пропорційно задоволеній частині позовних вимог у справі № 591/4524/16-ц, і зазначені витрати (500,00 грн. судового збору за рішенням суду у справі № 591/4524/16-ц) позивач поніс не з вини відповідача у цій справі.
Отже, враховуючи вище наведене, позовні вимоги в частині стягнення 500,00 грн судових витрат згідно рішення Зарічного районного суду м. Суми від 07.12.2017 у справі № 591/4524/16-ц, 5050,00 грн виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця та 500,00 грн витрат виконавчого провадження задоволенню не підлягають.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги є обґрунтованими, доведеними та підлягають задоволенню в частині 50000,00 грн.
Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. 
Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Колегія суддів також зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розцінюватись як вимога детально відповідати на кожний аргумент апеляційної скарги (рішення ЄСПЛ у справі Трофимчук проти України, № 4241/03, від 28.10.2010 р.).
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті  його скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.
Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія приходить до висновку, що рішення Господарського суду Сумської області від 28.11.2019 у справі № 920/1053/19 обґрунтоване, відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а отже, підстав для його скасування не вбачається, у зв`язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Враховуючи вищевикладене та керуючись статтями 240, 269, 270, 275, 276, 281- 285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Господарського суду Сумської області від 28.11.2019 у справі № 920/1053/19 залишити без задоволення. 
Рішення Господарського суду Сумської області від 28.11.2019 у справі № 920/1053/19  залишити без змін. 
Матеріали справи № 920/1053/19 повернути до Господарського суду Сумської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, окрім випадків, передбачених ст. 287 Господарського процесуального кодексу України та у строки, встановлені ст. 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст складено: 07.04.2020.

Головуючий суддя                                                            А.І. Тищенко 

Судді                                                                                Ю.Б. Михальська

                                                                                А.О. Мальченко