Постанова
Іменем України
 
19 лютого 2020 року
місто Київ
 
справа № 629/737/17
провадження № 61-239св17
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Ступак О. В.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Усика Г. І., Яремка В. В.,
учасники справи:
позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,
відповідач -  ОСОБА_1 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1  на рішення Апеляційного суду Харківської області від 21 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Бровченко І. О., Кіся П. В., Хорошевського О. М.,
ВСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Стислий виклад позиції позивача
Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» 
(далі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК, банк) у березні 2017 року звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 51 374, 95 грн.
Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що ОСОБА_1 відповідно до укладеного договору від 19 серпня 2009 року (б/н) отримала кредит у розмірі 500, 00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30, 00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Всупереч умовам договору ОСОБА_1 свої зобов`язання з повернення кредитних коштів перед банком не виконала, внаслідок чого утворилась заборгованість у сумі 51 374, 95 грн, яку банк просив стягнути з відповідача.
Стислий виклад заперечень відповідача
Відповідач заперечувала проти позову, пояснила, що договір від 19 серпня 2009 року не укладала з банком, також просила застосувати позовну давність.
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 14 червня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалося тим, що позивач не надав належних доказів на підтвердження факту укладення кредитного договору та розміру отриманих коштів.
Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 21 листопада 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове про часткове задоволення позовних вимог. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором у розмірі 45 976, 55 грн. В іншій частині позову відмовлено. Здійснено розподіл судових витрат.
Суд апеляційної інстанції, встановивши на підставі досліджених у справі доказів, що між сторонами виникли правовідносини з договору кредиту, дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог про стягнення суми кредиту та процентів, а також про подання позову банком у межах позовної давності. Одночасно апеляційний суд вважав, що розмір пені підлягає зменшенню з 3 675, 78 грн до 1 200, 00 грн (розмір пені за період з 19 лютого 2016 року до 31 січня 2017 року). Апеляційний суд зробив висновок, що штраф і пеня нараховані банком за одні і ті ж порушення, а тому у вимогах про стягнення з боржника одночасно штрафу й пені банк вимагав подвійної цивільно-правової відповідальності.
ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі, поданій до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ засобами поштового зв`язку 11 грудня 2017 року,  ОСОБА_1 просила скасувати рішення суду апеляційної інстанцій, рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга обґрунтовується тим, що апеляційний суд дійшов помилкових висновків, що позов подано у межах позовної давності. Стверджує, що у матеріалах справи відсутні докази укладення кредитного договору, адже вона не підписувала Умови та Правила надання банківських послуг у ПриватБанку, у анкеті-заяві відсутні відомості про розмір кредиту та дату укладення договору. Вважає, що розрахунок заборгованості, виписки за рахунком, фотографічні зображення відповідача не відображають істотних умов договору. Також зазначає, що апеляційний суд дослідив нові докази у справі, які не подавалися до суду першої інстанції.
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ
Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Відповідно до підпункту 11 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України заяви і скарги, подані до набрання чинності цією редакцією Кодексу, провадження за якими не відкрито на момент набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цієї редакції Кодексу. Такі заяви чи скарги не можуть бути залишені без руху, повернуті або передані за підсудністю, щодо них не може бути прийнято рішення про відмову у прийнятті чи відмову у відкритті провадження за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу, якщо вони подані з додержанням відповідних вимог процесуального закону, які діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Матеріали касаційного провадження передано до Верховного Суду у грудні 2017 року.
Ухвалою Верховного Суду від 22 лютого 2018 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 , а ухвалою від 10 лютого 2020 року справу призначено до судового розгляду.
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX 
(далі - Закон № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Враховуючи, що касаційна скарга у справі, що переглядається, подана у грудні 2017 року, вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-IX.
Під час визначення меж розгляду справи судом касаційної інстанції застосовані положення статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року 
№ 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), згідно з якими рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.
Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 31 липня 2009 року ОСОБА_1 підписала заяву, відповідно до якої відповідач 19 серпня 2009 року отримала дві картки. У заяві визначено назву банківської послуги - кредитка «Універсальна», визначена валюта - гривня, базова процентна ставка за кредитним лімітом - 2, 5 % в місяць, а також зазначено, що строк дії кредитного ліміту співпадає зі строком дії платіжної карти.
За умовами цього договору ОСОБА_1 отримала грошові кошти у вигляді встановленого кредитного ліміту у розмірі 500, 00 грн на платіжну картку №  НОМЕР_1 зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30, 00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.
На підтвердження руху коштів за картковим рахунком відповідача, а також встановлення кредитного ліміту на суму 500, 00 грн, який у подальшому змінювався та остаточно його розмір встановлено в 3 880, 00 грн, що відповідач користувалася цими коштами, ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» надало відповідну виписку за рахунком.
18 грудня 2013 року ОСОБА_1 підписана анкета-заява банку про приєднання до нових Умов та Правил надання банківських послуг, підписавши яку відповідач підтвердила свою згоду на те, що вона разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті: http://privatbank.ua, складає між нею та банком договір.
Апеляційний суд встановив, що ОСОБА_1 не лише отримувала з рахунку грошові кошти, придбавала товари, але й частково погашала заборгованість.
Також встановлено, що відбулося збільшення відсоткової ставки - з 01 вересня 2014 року до 34, 80 % річних та з 01 квітня 2015 року до 43, 20 % річних. Відомостей про те, що відповідач зверталася до банку з повідомленням про незгоду зі змінами, матеріали справи не містять.
Банк 15 березня 2015 року та 15 серпня 2015 року на номер телефону, зазначений ОСОБА_1 в анкеті-заяві від 18 грудня 2013 року, направив відповідні смс-повідомлення про зміну розміру відсоткової ставки.
Відповідно до наданого банком суду розрахунку заборгованість за договором від 19 серпня 2009 року (б/н) станом на 31 січня 2017 року становить 51 374, 95 грн, яка складається з: 3 761, 81 грн - заборгованість за сумою кредиту; 41 014, 74 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом; 3 675, 78 грн - заборгованість за пенею та комісією; а також штрафи відповідно до підпункту 2.1.1.7.6 Умов та Правил надання банківських послуг: 500, 00 грн - штраф (фіксована частина); 2 422, 62 грн - штраф (процентна складова).
Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі
Щодо обов`язковості Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанк для сторін у спірних правовідносинах
Під час оцінки застосування судами норм матеріального права до спірних правовідносин Верховний Суд застосовує їх системний аналіз.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець, організація, що здійснює підприємницьку діяльність з метою отримання прибутку, та є професійним учасником ринку надання кредитно-фінансових послуг (в цьому випадку - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Сенс договору приєднання полягає у тому, що його умови визначені однією зі сторін у формулярах або інших стандартних умовах та можуть бути прийняті іншою стороною не інакше ніж шляхом приєднання до запропонованого договору в цілому. Тобто дійсно вільною в цьому випадку є воля виключно однієї сторони - тієї, яка пропонує для укладення договору саме формуляр (тобто банк). Інша сторона виявляє волю до укладення цього договору лише на стадії висловлення власної волі на стадії прийняття умов такого договору в цілому. Проте не повинно виникати сумнівів у тому, чи дійсно та які саме умови, викладені у формулярі або іншій стандартній формі, приймає позичальник.
У ситуації, коли є сумніви у тому, чи прийняті та які саме умови прийнято споживачем - позичальником, умови не можуть вважатися такими, що прийняті ним в цілому.
Конструкція договору приєднання, викладена у частині першій статті 634 ЦК України, полягає не у тому, що споживач зобов`язаний самостійно ознайомитися з умовами і правилами надання послуг, пропонованими однією стороною, а у тому, що споживач може лише до них приєднатися, не маючи можливості обговорювати умови договору приєднання, пропонуючи свої зміни тощо. Проте сама воля споживача на приєднання до певних умов такого договору має бути однозначною та свідчити про певне її спрямування на досягнення згоди саме на певних умовах, запропонованих банком.
У законі як загальне правило визначено, що договір приєднання має викладатися на формулярі або іншій стандартній формі, яка має засвідчувати усі прийняті споживачем умови такого договору.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що банк не довів належними доказами виникнення між сторонами кредитних правовідносин.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про часткове задоволення позовних вимог, апеляційний суд встановив наявність між сторонами правовідносин з договору кредиту.
Одночасно апеляційний суд не врахував, що у анкеті-заяві не передбачено умов про нарахування штрафів та пені.
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив, у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник) та базового розміру відсотків, стягнути складові його повної вартості, зокрема, штраф і пеню.
Банк, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався на Умови та Правила надання банківських послуг (далі - Правила).
Матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Правила у відповідній редакції розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву, а також те, що зазначені документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати штрафів та пені.
За таких обставин та без наданих підтверджень до суду першої інстанції про погодження з конкретними запропонованими відповідачу Правилами, з огляду на відсутність у заяві домовленості сторін про сплату штрафів та пені надані банком Правила не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують зазначених обставин.
Згідно із частиною четвертою статті 60 ЦПК України 2004 року доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Аналогічна норма процесуального права міститься й у частині шостій статті 81 чинного ЦПК України.
Надані позивачем Правила, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також якщо ці умови прямо не передбачені, як у цьому випадку в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Зазначені обставини неправильно встановлені судом апеляційної інстанції під час вирішення питання щодо наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованості за кредитним договором у частині штрафів та пені.
Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.
Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.
Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.
У цьому випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»).
Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Конституційний Суд України у Рішенні від 11 липня 2013 року у справі 
№ 1-12/2013 за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.
Тому відсутні підстави вважати, що під час укладення договору з ОСОБА_1 ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» дотрималося вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», щодо повідомлення споживача про усі умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк.
Такі висновки відповідають правовим висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), які підлягають застосуванню Судом під час вирішення вимог про стягнення пені та штрафів.
В оцінці доводів касаційної скарги щодо врахування судом апеляційної інстанції довідки кредитування, підписаної позичальником, відповідно до якої передбачені умови щодо нарахування штрафів та пені, Верховний Суд врахував таке.
Відповідно до частин третьої та четвертої статті 10 ЦПК України 2004 року кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.
Застосовуючи принцип диспозитивності, що закріплений у статті 11 ЦПК України 2004 року, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, саме позивач, як особа, що на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову.
Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 57 ЦПК України 2004 року).
Відповідно до статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Зазначене правило діє, якщо в нормах матеріального права немає вказівки про перерозподіл обов`язків доказування.
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Відповідно до частин другої та третьої статті 27 ЦПК України 2004 року особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобов`язані подати усі наявні у них докази до або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.
Сторони у процесі користуються своїми правами на власний розсуд, обирають спосіб захисту порушених прав, надають суду докази на підтвердження своєї правової позиції та спростування заперечень іншої сторони, при цьому тягар доказування повністю покладається на сторони. 
Відповідно до частин першої та другої статті 303 ЦПК України 2004 року під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами. 
Враховуючи, що позивачем докази узгодження сторонами кредитного договору такої умови, як нарахування пені не надано до суду першої інстанції, докази на доведення існування цих обставин надано до суду апеляційної інстанції без наведення об`єктивних причин неподання таких доказів до суду першої інстанції, такі докази судом апеляційної інстанції не могли бути прийняті відповідно до вимог статті 303 ЦПК України 2004 року.
Позивач, не надавши такі докази на обґрунтування позовних вимог до суду першої інстанції, реалізував належні йому процесуальні права на власний розсуд. Верховний Суд не встановив наявності об`єктивних перешкод у заявника для своєчасного подання доказів, поважних причин їх неподання.
Зважаючи на наведене, враховуючи, що до суду першої інстанції не були надані докази на підтвердження погодження між сторонами кредитного договору умов щодо стягнення пені та штрафів у разі невиконання (неналежного виконання) зобов`язань позичальником, Верховний Суд з урахуванням аналізу наведених норм матеріального права, принципів змагальності, диспозитивності та рівності сторін дійшов висновку, що апеляційний суд необґрунтовано взяв до уваги довідку умов кредитування. При цьому суд першої інстанції дійшов помилкових висновків, що між сторонами не виники правовідносини, а тому рішення судів першої та апеляційної інстанції у частині вирішення вимог про стягнення пені та штрафів підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову з наведених підстав.
Щодо правових підстав для нарахування збільшених процентів за кредитним договором
Як встановлено судом апеляційної інстанції, за кредитним договором відбулося збільшення відсоткової ставки з 01 вересня 2014 року до 34, 80 % річних та з 01 квітня 2015 року до 43, 20 % річних. Відомостей, що відповідач зверталася до банку з повідомленням про незгоду зі змінами, матеріали справи не містять. Банк на номер телефону, зазначений ОСОБА_1 в анкеті-заяві від 18 грудня 2013 року, направив відповідні смс-повідомлення про зміну розміру відсоткової ставки.
Відповідно до частин першої-третьої статті 1056-1 ЦК України (у редакції, чинній на момент збільшення відсоткової ставки) процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку дії кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.
Верховний Суд України у постанові від 11 жовтня 2017 року у справі 
№ 6-1374цс17 виклав правовий висновок, відповідно до якого у разі підвищення банком процентної ставки з`ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо. Боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.
У досліджуваних правовідносинах обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства, зокрема статті 1056-1 ЦК України, підтверджується їх змістом, оскільки цією імперативною правовою нормою визначено, що недотримання її вимог має наслідком недійсність правочину.
В оцінці правової природи рішення про збільшення ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» в односторонньому порядку відсоткової ставки за кредитом Верховний Суд виходить з того, що таке рішення є правочином, оскільки є дією особи, що спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (стаття 202 ЦК України). Одночасно така дія не передбачена в укладеному кредитному договорі як підстава зміни його умов банком в односторонньому порядку, як не передбачено і процедури збільшення відсоткової ставки за кредитним договором, зокрема, порядок погодження таких умов із позичальником.
Таким чином, актом цивільного законодавства встановлене застосовуване до спірних правовідносин імперативне правило, що не може бути змінене договором сторін, яким врегульовано порядок набрання чинності запроваджуваними банком змінами відсоткової ставки за кредитом у споживчих правовідносинах.
Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Верховний Суд врахував, що як на момент укладення кредитного договору, так і на момент збільшення відсоткової ставки відповідно до імперативних правил статті 1056-1 ЦК України банк був обмежений у праві приймати рішення про збільшення відсоткової ставки в односторонньому порядку.
Банк під час розгляду справи не надав доказів та не довів дотримання ним вимог законодавства щодо порядку та процедури збільшення відсоткової ставки за кредитним договором, що дає підстави для висновку про недійсність рішення як правочину про збільшення відсоткової ставки за кредитним договором.
Враховуючи, що банк збільшив відсоткову ставку за кредитним договором в односторонньому порядку, а умовами заяви не передбачено можливість збільшення відсоткової ставки, направлення смс-повідомлення не підтверджує повідомлення позичальника про збільшення відсоткової ставки та погодження ним таких умов, Верховний Суд дійшов висновку про те, що банк неправомірно нараховував проценти за кредитом за підвищеною відсотковою ставкою.
Оскільки банком не доведено правомірність нарахування збільшених відсотків за кредитним договором, розмір нарахованих та невиплачених відсотків за кредитним договором за період з 01 вересня 2014 року банком не доведений, у задоволенні позовних вимог у цій частині необхідно відмовити. Наданий на підтвердження позовних вимог розрахунок заборгованості в частині нарахованих відсотків з 01 вересня 2014 року є необґрунтованим, не відповідає фактичним обставинам справи.
Подібний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 127/1673/17 (провадження № 61-541св17), підстав відступити від якого не встановлено.
Щодо правових підстав для застосування позовної давності у спірних правовідносинах 
Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентами) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання 
(частина п`ята цієї статті).
Враховуючи, що у анкеті-заяві не передбачено порядку погашення заборгованості (щомісячні чергові платежі чи повернення кредиту в повному обсязі у строк кредитування), виконання зобов`язання за таким договором відбувається за закінченням строку кредитування, який у справі, яка переглядається, відповідає строку дії картки.
Як встановлено апеляційним судом, строк дії картки 5457082926103693 становить до липня 2015 року включно, з позовом до ОСОБА_2 банк звернувся 19 лютого 2017 року, тобто в межах позовної давності, у зв`язку з чим підстави для її застосування відсутні.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Таким чином, Верховний Суд, встановивши порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, зробив висновок про обґрунтованість скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій у частині стягнення штрафів та пені з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову у цій частині за безпідставністю, а також про скасування рішень судів у частині стягнення процентів, нарахованих з 01 вересня 2014 року.
У зв`язку з тим, що Верховний Суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог банку про стягнення штрафів, пені та відсотків, нарахованих з 01 вересня 2014 року, рішення апеляційного суду у частині стягнення суми кредиту та відсотків, нарахованих до 01 вересня 2014 року, підлягає зміні у зв`язку зі зменшенням загальної суми заборгованості за кредитним договором з викладенням резолютивної частини рішення апеляційного суду в новій редакції.
За приписами пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
Відповідно до частин першої та четвертої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Розподіл судових витрат
Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України резолютивна частина постанови суду касаційної інстанції складається, в тому числі, із нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
За правилом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи, що Верховний Суд зробив висновок про часткове задоволення позову (10, 89 %), то судові витати, понесені у зв`язку із розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, пропорційно покладаються на позивача та відповідача. 
Судові витрати, понесені заявником у зв`язку із розглядом справи у судах апеляційної та касаційної інстанцій, підлягають пропорційно відшкодуванню позивачем на користь заявника. 
Вирішення питання про поновлення виконання (дії) оскаржуваних судових рішень
За правилами статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за заявою учасника справи або за своєю ініціативою може зупинити виконання оскарженого рішення суду або зупинити його дію (якщо рішення не передбачає примусового виконання) до закінчення його перегляду в касаційному порядку. Про зупинення виконання або зупинення дії судового рішення постановляється ухвала. Суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
Ухвалою Верховного Суду від 22 лютого 2018 року зупинено виконання рішення Апеляційного суду Харківської області від 21 листопада 2017 року до завершення касаційного розгляду справи. 
Відповідно до частини другої статті 419 ЦПК України з моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасовані або визнані нечинними рішення, постанови та ухвали суду першої або апеляційної інстанції втрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають.
Зважаючи на висновки за результатами розгляду касаційної скарги ОСОБА_1 , виконання оскаржуваного судового рішення не підлягає поновленню.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416, 419, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 14 червня 2017 року та рішення Апеляційного суду Харківської області від 21 листопада 2017 року у частині стягнення штрафів та пені, а також стягнення процентів, нарахованих з 01 вересня 2014 року скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення.
У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення штрафів та пені, а також стягнення процентів, нарахованих з 01 вересня 2014 року, відмовити.
Рішення Апеляційного суду Харківської області від 21 листопада 2017 року у частині стягнення суми кредиту та процентів, нарахованих до 01 вересня 2014 року, змінити, виклавши резолютивну частину рішення в цій часті вимог в такій редакції:
«Позов Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за сумою кредиту та процентами, нарахованими до 01 вересня 2014 року, задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором у розмірі 5 594, 55 грн, з яких: 3 761, 81 грн - сума кредиту, 1 832, 74 грн - відсотки».
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» судові витрати, понесені банком у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у розмірі 174, 24 грн, та у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції - у розмірі 191, 67 грн.
Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_1 судові витрати, понесені ОСОБА_1 у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, у розмірі 1 710, 91 грн.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                                 О. В. Ступак

Судді                                                                                                              І. Ю. Гулейков

                                                                                                                        С. О. Погрібний

                                                                                                                        Г. І. Усик

                                                                                                                        В. В. Яремко